VilágfelfordulásÉn, Daniel BlakeA halál oka: kapitalizmusGyenge Zsolt
Felkavaró melodrámájában Ken Loach már nem csak a kiszolgáltatott
kisemberről és az embertelen rendszerről mesél, a mi önzésünkre is rámutat.
Healthcare
professional (egészségügyi szakértő) – így definiálja magát az a hivatalnok,
aki előre kidolgozott kérdőív alapján az orvos helyett a főhős munkára való
alkalmasságát méri fel és dönti el a film legelső, főcím alatt hallgatható
jelenetében. A megnevezés mindent elárul arról a társadalmi és gazdaság
berendezkedésről, amely az Egyesült Királyságban (és egyre több helyen) a
közszolgáltatások privatizálásához, a menedzserközpontú szemlélethez és a hatékonyság
mindenek felett való fetisizálásához – és mindezeken keresztül a társadalom
szétzilálásához vezetett. Ennek köszönhető az egyedi vizsgálat és a(z) – igaz,
talán több időt felemésztő – személyre szabott ügyintézés helyett bevezetett
uniformizált ügyfélkezelés, amely nem a probléma megoldására, hanem minél
nagyobb számú ügy lezárására törekszik. Amint az Én, Daniel Blake-ből
kiderül, a világ egyik leggazdagabb országának egyszerűen nincs pénze
fenntartani a legalapvetőbb közszolgáltatásokat sem, olyannyira nem, hogy aki
egy pillanatra is kiesik a munkaerőpiacról, az még a munkanélküli segély
folyósítását sem tudja egykönnyen elintézni magának.
Az egész
életében ácsként dolgozó, hatvan körüli Daniel Blake szívinfarktus miatt
kényszerül hosszabb betegszabadságra, azonban a hivatalok packázása révén két
szék között a padlóra kerül: az egyik munkatárs az orvosi vélemény ellenére
munkaképesnek ítéli, ezért csupán álláskeresési segélyre lesz jogosult, másik
részről viszont nem kapja meg az orvosi engedélyt, hogy dolgozhasson, így még
azt az állást sem fogadhatja el, amit véletlenül meg tudna szerezni. Ezt
olvasva egyeseknek a kafkai hivatal embertelen világa ugorhat be, azonban itt
teljesen másról van szó: kényelmes, világos, a korszerű ügyfélfogadás
pszichológiája szerint kialakított hivatallal van dolgunk, ami ellen éppen
azért nehezebb lázadni, mert látszatra nem embertelen. Azonban a hivatalnokok
immár nem jól képzett, a helyzetet és ügyfeleiket alaposan ismerő szociális
munkások, hanem a nagyvállalati kultúra alapján előre kidolgozott válaszokra
kiképzett ügyfélszolgálati alkalmazottak, akik jobb belátásuk ellenére sem
adhatnak az előírttól eltérő választ.
Ken Loach
szerint nem az emberekkel van baj, hanem a rendszerrel, amely még a jóindulatú
munkatársat sem engedi segíteni. Abban a rendszerben, amelyben a kapitalizmus
profitorientált szemlélete még a közszolgáltatások világát is eluralja,
senkinek nincs esélye, akinek az állapota vagy munkahelyének az iparága egy
pillanatra is meginog, vagy aki születésének ideje vagy helye miatt lemarad a
legtrendibb fejlesztések használatában. Amint azt Loach egy francia lapnak
adott interjújában elmondja, a globalizált multinacionális kapitalizmus
önpusztító önellentmondásban vergődik: fogyasztókra van szüksége „Nyugaton”, de
azt állítja, hogy nincs pénze munkavállalóként megfizetni őket – ami viszont
nélkülözhetetlen lenne ahhoz, hogy fogyasztóként jelenjenek meg a piacon. ( Ken
Loach: «Avec Corbyn, nous sommes à un
moment crucial de notre histoire» – www.mediapart.fr/journal )
Loach
azonban nem csak a rendszert, az uralkodó osztályt, a nagytőkéseket állítja
pellengérre, hanem azt a fiatal, magát liberálisnak, kozmopolitának és akár
szociálisan érzékenynek valló, airbnb-t és ubert éltető magasan képzett
középosztályt is, ami úgy gondolja, az ideális világ az, ahol mindent el lehet
intézni a Starbucks-ban ülve egy Macbook-ról. Bár szinte meg sem jelenik, erről
a generációról és rétegről is szól ez a film, amelyik magától értetődőnek veszi
az okostelefont, a szinkronizált dropbox felhőt és az instagram-fiókot, és
amelyik úgy gondolja, végleg és önhibájából maradt le a korszellemtől az, aki
nem tudja ezeket anyanyelvi szinten kezelni. Pontosan ez a magát toleránsnak és
felvilágosultnak gondoló, jól képzett réteg az, amelyik a kreatív ipar és az
önmegvalósítás bűvszavai mögé bújva feledkezett el a környező világról, és
döbbent meg teljesen a Brexit vagy a Trump győzelmeket látva. Az internet-hozzáférés
globális elterjedésével egyre inkább eltűnőben van a digitális szakadék (digital drift) kifejezés és az e kapcsán
zajló közbeszéd. Pedig e probléma kutatói, mint például Manuel Castells már a
kétezres évek elején arra hívták fel a figyelmet, hogy a szakadék valójában nem
a fizikai hozzáférés, hanem a net előnyeinek átfogó kiaknázásához szükséges
tudás és készségek határán húzódik. (A hálózati társadalom kialakulása.
Gondolat-Infonia, 2005.) És amellett érvelt, hogy a digitalizáció és az
internet demokratizáló és egyenlősítő hatásába vetett hit csak illúzió, ugyanis
ez a szakadék társadalmi értelemben ma is ugyanott húzódik, mint ahol a
tudáshoz való hozzáférés határa a nyomtatott sajtó, a rádió, a távíró, a tévé
vagy a telefon elterjedésének idején húzódott.
Mindig
ugyanazt a szociális réteget hagyjuk hátra, és nem vesszük észre, hogy a
második világháborút követő évtizedek rövidnek bizonyult jóléti állam fele
haladó időszaka után a középkori társadalmi hierarchiát termeljük villámgyorsan
újra. Elég ehhez Thomas Piketty közgazdasági bestsellerét elolvasni, aki a
vagyon, a jövedelem és a tőke eloszlásával kapcsolatos adatokat történelmi
távlatban átvizsgálva arra a következtetésre jut, hogy az égbekiáltó, a
versailles-i királyi udvar fénykorára emlékeztető egyenlőtlenségek
újratermelődése nem pusztán individuális illúzió, hanem közgazdasági
számításokkal bizonyítható tény. (A tőke a 21. században. Kossuth Kiadó,
2015.) Egy végtelen forrásokkal rendelkező, nagyon szűk arisztokrácia és az ő
életmódjukat fenntartó, mélyszegénységben sínylődő tömeg kettőséből álló
antagonisztikus társadalom kialakulásának vagyunk tanúi és szenvedő alanyai.
Kilátástalanság
– az egyetlen szó, ami eszünkbe jut Ken Loach utolsó filmjének befejeztével. A
brit munkásosztály viszontagságainak immár nyugdíjaskorú trubadúrja több mint
négy évtizede ontja magából hétköznapiságban fogant történeteit, amelyekben hol
a keserűbb, hol a vidámabb hangvétel érvényesül, de alapvetően mindvégig
ugyanazt állítja: a kisember a végletekig kiszolgáltatott. Loach-ot sokszor
szokták párhuzamba állítani a Dardenne fivérekkel, akik a csatorna túloldalán,
Belgiumban mesélnek a lecsúszott, elszegényedett munkásosztály nehézségeiről és
kirekesztettségéről. Ebben az utolsó filmben azonban Loach mintha végletes
pesszimizmusa révén még tőlük is eltávolodott volna. Dardenne, Mike Leigh, sőt
korábban sokszor maga Loach is azt állította, hogy az egyén empátiája, az
emberi érzelmek és segítőkészség képesek felülírni a rendszer embertelenségét.
Ezúttal azonban – és itt a bekezdés végéig tartó spoilerre kell
figyelmeztetnünk azokat, akik még nem látták a filmet – még a privát megváltás
leghalványabb lehetősége sem sejlik fel. Hiába talál egymásra Daniel és a
hasonló mértékben kiszolgáltatott Katie két gyermekével, a fájdalom pillanatnyi
enyhítésén túl nem tudnak segíteni egymáson.
Szót kell
végül ejtenünk arról a tényről is, hogy Ken Loach ezért a filmért Cannes-ban
megkapta az Arany Pálmát, amivel azon nagyon szűk elit klub tagja lett, akinek
két ilyen trófea van a birtokában. Azért fontos erről beszélni, mert a brit
rendező elsősorban politikai okokból utasítja el a „művészetet”, mint kizárólag
a közép- és felsőosztály művelt képviselői számára fenntartott szórakozási
formát. A képzettséget, tájékozottságot és bennfentességet igénylő kortárs
művészet beszédmódjával szemben éppen ezért filmjei egyszerű történeteket
mesélnek nagyon egyszerű módon, folyamatos vágással és gördülékeny
kamerahasználattal kerülve a modernista filmművészet önreflexív gesztusait.
Ugyanakkor pont e miatt semmiképpen nem tekinthetjük őt a filmnyelv nagy
megújítójának vagy kifinomult használójának, amit a két Arany Pálma kapcsán
vélelmezhetnénk.
Az Én,
Daniel Blake egy nagyon jól kivitelezett melodráma, határozottan a mester
jobban sikerült munkái közé tartozik, egyrészt a fentebb említett következetes
kilátástalanság, másrészt a rendkívül jól eltalált színészválasztás miatt. A
korábban szinte kizárólag csak tévészerepekben látható Dave Johns olyan
sallangmentesen alakítja a címszereplőt, mintha valóban nem lenne eltérés
filmbéli és valós énje között. Tökéletes párost alkot az ugyancsak ismeretlen
Hayley Squires-szel (valószínűleg Loach részéről ugyancsak politikailag tudatos
döntés a sztárok mellőzése), akivel annak ellenére, hogy a kényes helyzetek
többször lehetőséget adtak volna a hamis hangokra, hibátlanul jelenítik meg a
bonyolult viszonyrendszert. A film egyetlen félresikerült pillanatát a
falfirkázás jelenetében feltűnő hajléktalan túlzottan harsány és deklamatív
jelenléte okozza – amelyre persze a melodráma kulcsfontosságú momentumának, a
nagyság nyilvános elismerésének megjelenítése miatt volt szükség.
E
kiemelkedően fontos, de a mozira, mint kifejezőeszközre továbbra sem reflektáló
filmet egyetlen dolog, a félrenézés miatt érheti szemrehányás. Annak érdekében,
hogy a játékidő ne váljon nehezen elviselhetővé, a rendező sokszor ugrik
nagyobbat a történetben, ezáltal hagyva ki a lényegtelenebb, vagy unalmasabbnak
nevezhető részeket. Emiatt azonban sajnos elmarad az üresen, tétlenül telő idő
szemlélésének tehetetlenséggel teli tapasztalata, ami egy magasabb szinten
megvalósuló, a történet egyszerű megértésénél zsigeribb módon ható filmélményt
tett volna lehetővé. Ken Loach kristálytisztán látja azt a katasztrófát, amely
fele kapitalizmusra épülő kortárs társadalmunk halad, és folyamatosan készíti
az ezzel kapcsolatos fontos és megrázó filmeket. De ez még nem teszi őt a
filmművészet kiemelkedő alkotójává – persze valószínűleg ez a megállapítás őt
zavarja a legkevésbé.
Én, Daniel Blake (I, Daniel Blake) – angol - francia,
2016. Rendezte: Ken Loach. Írta: Paul Laverty. Kép: Robbie Ryan. Zene: George
Fenton. Szereplők: Dave Johns (Daniel Blake), Hayley Squires (Katie), Briana Shann (Daisy), Dylan
McKiernan (Dylan). Gyártó: Why Not /Wild Bunch/Les Film du Fleuve/ Sixteen
Films. Forgalmazó: Vertigo Média. Feliratos.
100 perc.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 1 átlag: 8 |
![](buttons/bontas.gif) |
|