FesztiválGdyniaAz idő tükröződéseiPörös Géza
Hatalmukkal
visszaélő szadisták, sorozatgyilkosok, népirtók – a lengyel film nem fél
megmutatni a démonainkat.
A
2016-os esztendőt a lengyel filmes naptár Andrzej Wajda 90. születésnapjára és
Krzysztof Kie¶lowski halálának 20. évfordulójára gondolva a köszöntés és az
emlékezés évének tekintette. A szaklapok, a filmklubok és a televíziós
csatornák gyakorlatilag az év eleje óta folyamatosan cikkekkel, elemzésekkel,
tematikus diskurzusokkal és a szerzők műveiből összeállított sorozatokkal
méltatták a két nagy rendező munkásságának sajátosságait, elemezték
világképüket, problémaérzékenységüket, stílusuk gazdagságát csakúgy, mint erkölcsi
tartásukat. Wajda esetében még azt a páratlan vitalitást is rendszeresen
megemlítették, hogy gyakorlatilag élete utolsó pillanatáig folyamatosan
dolgozhatott. A Gdyniai Filmfesztiválon is kiállításokkal és vetítésekkel
tisztelegtek előttük, mi több Andrzej Wajda két új filmmel is jelen volt a
szemlén, a Wróblewski Andrzej Wajda szerint (Wróblewski według Wajdy) című dokumentumfilmmel és az Emlékképek
(Powidoki) című játékfilmmel, mely
utóbbiról már írtam a decemberi Filmvilág hasábjain. A Wróblewski…
emlékfilm Andrzej Wróblewski festőművészről, a rendező egykori nemzedéktársáról
és barátjáról, akinek életét ugyan mindössze három évtizedre mérte a sors, ám
aki ennek ellenére jelentékeny hatással volt a lengyel képzőművészetre és
Andrzej Wajda munkásságára egyaránt. A filmet a Wajda által alapított krakkói Manggha
Múzeumban forgatták, benne a film rendezője mesél egykori barátja jelentőségéről,
akinek mind világszemlélete, mind bizonyos kompozíciós megoldásai fontos
szerepet játszottak például a Csatorna képi világának kigondolásakor. Pan
Andrzej mindkét filmje bemutatóján részt vett, láthatóan élvezte a szakma és a
közönség tüntető szeretetét, mintha csak maga is érezte volna, hogy ez a néhány
a találkozás lesz életének utolsó nyilvános szereplése. Megjegyzésre érdemes,
hogy noha az Emlékképeket csupán versenyen kívül vetítették, a Filip
Bajon vezette zsűri – látva a film kvalitásait –, különdíjat szavazott meg a
Mesternek, a fesztivált követően pedig ezt a filmet nevezte be a lengyel
filmszakma a 2017. évi Oscar-díjra a legjobb idegen nyelvű filmek
kategóriájában.
A
múltat nemcsak Andrzej Wajda választotta az ábrázolás terepeként, a
versenyprogram tizenhat filmje közül hét mű cselekménye játszódott a múltban
vagy a félmúltban. Ezek közül azok voltak a legsikeresebbek, amelyekben a kor
és a személyiség lehetséges viszonyrendszere a múló idő fénytörésében kapott
formát. Ilyen film volt Ryszard Bugajski Vaksága (Zacma), amelyet Barbara Hollander a Rczeczpospolita hasábjain
a rendező 1981-ben készített s azon melegében betiltott Kihallgatás című
híres műve utószavának nevezett. Ennek főhőse valóságosan létezett személy, bizonyos
Julia Brystygier (Maria Mamona), aki az Állambiztonsági Hatóság méltán hírhedt
V. Ügyosztálya főnökeként 1948 után akkor ér hatalmi karrierjének csúcsára, amikor
az Emlékképek festőművésze körül viharos gyorsasággal kezd fogyni a
levegő. A köznép által Véres Lunának becézett asszony tanult személy, Lvóvban
majd Párizsban járt egyetemre, filozófiából szerzett doktorátust, emellett –
mutatós, az életet élvezni tudó hölgy lévén – Picassónak állt modellt, később
pedig még Bolesław Bierutnak is szeretője volt. A háború alatt felveszi a
szovjet állampolgárságot, aztán hazatér, hogy a legkeményebb sztálinista
időkben, mint az egyik legszadistább belügyes híresüljön el, aki már-már
erotikus gyönyört érez, ha fiatal áldozatait kínozhatja. Főleg az egyháziak és
az értelmiségiek tartoztak hozzá. Ezek voltak azok az idők, amikor „a praxis
fontosabb volt az etikánál” – hangzik el a filmben. Karaktere nem kevés hasonlóságot
mutat Pawlikowski néhány évvel ezelőtti sikerfilmjének, az Idának a
Vörös Wandájával. Júlia is zsidó származású, de Bugajski nem a zsidóként
elszenvedett sérelmek kiváltotta revansvággyal magyarázza hősnője szörnyeteggé
válását, hanem annak az eszmének a fenntartás nélküli követésével, amely
totális uralmi céljainak elérése érdekében mindenféle önkorlátozásról lemond. Aztán
eltelik néhány év, változik a politika s Júlia kikerülve a hatalmi gépezetből,
légüres térbe kerül. Éppen ez a helyzet érdekli Bugajskit, jelesül az, hogy mi
játszódik le abban az emberben, aki a terror alkalmazójának státusából eljut odáig,
hogy az egykor általa megkínzottaktól kérjen – mit is? – feloldozást? Júlia
ugyanis a 60-as évek elején – ekkor játszódik a film főcselekménye –, áttér a
katolikus hitre s bebocsátást kér Lengyelország prímásához. Ahhoz a Stefan
Wyszyński bíboroshoz (Marek Kalita), kinek letartóztatásában egykor maga is
fontos szerepet játszott. „Mit vár tőlünk? Szimpátiát? Empátiát?” – kérdi tőle
egy apáca. „Megértést” – hangzik a lakonikus válasz. Ne áltassuk magunkat,
Julia még nem juthatott el az istenhitig, a lélek átalakulásához kell némi idő,
csak már üresnek, tartalmatlannak érzi azt a világot, amelyre egykor életét
tette fel. Valaki azt mondja neki, hogy Isten majd megbocsát magának, de az
emberek soha. Bugajski nem könnyít a lelkünkön, szerinte a múlt bűneit nem
lehet meg nem történtté tenni, a személyiség megbánhatja vétkeit, jóváteheti
néhány tettét, de az egykori cselekedetek semmissé tétele hiú ábránd.
Hasonló
végkövetkeztetésre jut a néző Maciej Pieprzyca Én vagyok a gyilkos (Jestem morderc±) című filmje láttán,
amely Zdzisław Marchwickinek, a
70-es évek állítólagos sziléziai sorozatgyilkosának a történetét beszéli el.
Pieprzyca ez idő szerint a lengyel film középnemzedékének egyik legjobb
formában lévő tagja, előző filmje, az 2013-ban forgatott Élni jó zajos
sikerét megismételve új filmje az Ezüst Oroszlánokat és a legjobb forgatókönyvnek
járó díjat nyerte el Gdyniában. A rendezőt régóta foglalkoztatja a sorozatgyilkos
históriája, már 1998-ban forgatott ugyanezzel a címmel dokumentumfilmet a
témáról.
Az Én
vagyok a gyilkos úgy beszéli el a történetet, hogy abban nem a rémre, hanem
Jasiński hadnagy (Mirosław Hanuszewski), a fiatal nyomozó személyiségének drámájára
és magára a megidézett korra összpontosul a rendező figyelme. Pieprzyca kitűnően
érti a thriller gondolkozásmódját, feszültséggel teli, pergő ritmusú
képsorokban ábrázolja azt a folyamatot, ahogy a nyomozó teljes személyiségével
belemerül munkájába. Szenvedélyesen dolgozik, már nemcsak a nappalokat áldozza
fel, hanem ünnepnapokon és éjszaka is nyomoz. Csaknem belerokkan a feladatba:
egyre több vodkát iszik, kezében pedig örökké parázslik a cigaretta. (Idén
szembetűnően sok film használta a dohányzást a feszült létállapotok
ábrázolására.) Egyelőre azonban semmi eredmény. Az események akkor válnak
szorítóvá, amikor a párt egyik vezetőjének az unokahúga is áldozat lesz. Főnökei
ettől kezdve mindent megadnak a hadnagynak, övé lesz az első komputer Lengyelországban,
új lakást is kiutalnak számára, cserébe viszont eredményt kell felmutatni. A
Gierek féle sikerpropaganda atyamesterei mégsem fogadhatják el, hogy a
rendőrség erőfeszítései semmiféle eredményt ne hozzanak. A film hősét
becsületes embernek ismerjük meg, aki azonban a mindenáron való megfelelés
érdekében felveszi a kor terepszínét és alkut köt. A látszatok világának megfelelve,
pusztán formállogikai feltevésekre alapozva, bizonyítékok nélkül beáldozza az
ártatlan Zdzisławot (Arkadiusz Jakubik), az egyszerű munkást. Cserébe azok közé
kerül, akit a párttitkár kétcsatornás színes tévével jutalmaz. Az érvényesülésnek
azonban ára van. Jasiński önmaga árnyéka lett, amikor évekkel később ő vágja át
a szalagot a Bűnügyi Múzeum avatásán, úgy oson el a szemünk előtt, mint aki
immár maga előtt is szégyenkezik. S ettől az érzéstől, az ő Nessos-ingétől
immár sohasem tud megszabadulni.
Témájában
erősen az előbbi műre hajazó munkával tette le névjegyét a negyvenes éveiben
járó elsőfilmes Marcin Koszałka is, aki csak rendezőként számít debütánsnak.
Előzőleg számos sikeres dokumentumfilm készített, operatőrként pedig olyan
emlékezetes filmeknek volt a társszerzője, mint a 2004-ben készült Sebhelynek
(Magdalena Piekorz) és 2009-ben forgatott Az érem harmadik oldalának (Borys
Lankosz). A zsűri különdíjával kitüntetett Vörös pók forgatókönyve is
megtörtént eseményekből építkezik, ám Koszałka nem törekedett a régi, immár
legendákba költözött históriák hűséges felidézésére, mi több a műfaji filmek
szabályait is igyekezett megszegni. Elbeszélésmódját egyfajta szerzői filmes
távolságtartás és hangsúlyozottan egyéni látásmód jellemzi, olyannyira, hogy a
cselekmény néha a logika és a józan ész törvényeinek is szamárfület mutat.
A
hatvanas évek második felének Krakkójában játszódik a történet, ahol este
kivilágítatlanok az utcák, köd van, hideg, a szürkébe öltözött emberek pedig
zsúfolt buszokkal közlekednek. A várost jó ideje egy sorozatgyilkos tartja
rettegésben, akit Vámpírnak hívnak. A film főalakja Karol Kremer (Filip Pawlak)
orvosnak készülő egyetemista, ez idő szerint a városi sportklub sikeres
műugrója, aki egy napon egy fiatal fiú holttestét fedezi fel a vidámpark
mellett. Ahelyett, hogy értesítené a rendőrséget, maga indul a gyilkos nyomába,
s megérzései jó irányba vezetik. Feltűnik neki egy furcsa szerzet, bizonyos Staniak
(Adam Woronovicz) az állatorvos, összeismerkednek, s a fiatalember egyre inkább
megbizonyosodik arról, hogy Staniak az, aki hátulról, kalapáccsal végez
áldozataival. Eddig a pontig Koszałka még egy zsánerfilm kritériumainak is
megfelelne, innentől kezdve viszont a „mi történt?” helyett a „mi történhet?” lehetőségeit
veszi számba a rendező. Koszałka hipotézise szerint a bűnre való hajlam
mindannyiunkban benne van, ráadásul ebben a mindenkit lefokozó világból csak
valamiféle szélsőséges cselekedettel lehet hírnévre szert tenni, ezért fiatal
hőse, környezete megrökönyödésére magára vállalja a bűnt, hogy a végén ne a
tényleges gyilkosra, hanem őreá sújtson le a Lengyel Népköztársaság
igazságszolgáltatása.
Pieprzyca
és Koszałka művei az egykorvolt államszocializmus taszító valóságát idézik meg,
azt, amelyre már csak kevesen emlékeznek, így aztán tér és időformálási
elképzeléseik koordinátáit nem szükséges a közönség emlékezetéhez igazítani,
Tomasz Wasilewski Egyesült Szerelmes Államok (Zjednoczone
Stany Miło¶ci) című műve viszont tudatosan a rendszerváltozás pillanatát, a
már nem és még nem átmeneti zónáját választotta elbeszélése idejéül. Azt a
rövid, a kollektív emlékezet által még birtokolt korszakot, amely egy
pillanatra csaknem mindenkivel elhitette, hogy jobb lesz a világ s a jóból majd
mindenki részesül. Ebben a műben a kulcsfogalom az átalakulás, amely az egyes
embert a boldogabb élet lehetőségének illúziójával kecsegteti. Hősei olyan
asszonyok, akik a boldogság utáni igyekezetükben rendre rossz kompromisszumokat
kötöttek. A látszólag harmonikus házasságban élő Agatát (Julia Kijowska)
például azért taszítja férje közeledése, mert őt igazából a helyi plébánoshoz
fűzi egyfajta plátói szerelem. Igaz, egyoldalú és be nem teljesíthető szerelem ez,
ám arra épp elég, hogy a hősnő rosszul érezze magát a bőrében. Vagy vegyük
Izát, a dekoratív iskolaigazgatót (Magdalena Cielecka), akinek több éves,
szilárdnak tűnő kapcsolata van egy orvossal (Andrzej Chhyra), ám amikor az
utóbbinak meghal a felesége, a tiltott gyümölcs már nem lesz kívánatos számára.
Némiképp más eset a nyugdíjba küldött tanárnőé, Renatáé (Dorota Kolak), aki azért
kezd el vonzódni szomszédjához, Marzenához, hogy valamelyest kezelni tudja
frissen megtapasztalt feleslegesség érzését. Az utóbbi elfogadja a közeledést, mert
ő meg az érzelmi érzelmi kötődés hiányától szenved, mivelhogy Németországban
dolgozó férjét csak ritkán ritkán látja.
Wasilewski
világlátását számos kritikus pesszimistának minősítette, gyorsan hozzá téve,
hogy elbeszélésmódja elegáns, cselekmény- és színészvezetése nemkülönben,
stílusbiztonsága imponáló, képkompozícióit az átgondoltság és a kifejezőerő
jellemzi. Az utóbbiban nem elhanyagolható érdemei vannak Oleg Mutunak, a román
új hullám sztároperatőrének is. Mindezek után nem csoda, hogy a zsűri öt
szakmai díjjal, köztük a legjobb rendezés díjával ismerte el Wasilewski
teljesítményét.
Az
idő megragadásának mutatványa ebben az évben az Arany Oroszlánokkal és még
számos szakmai díjjal kitüntetett Az utolsó családnak sikerült a legtökéletesebben,
amelyet ugyancsak pályakezdő fiatalember, Jan P. Matuszyński rendezett. Az
utolsó család (Ostatnia rodzina) történetének
Wajdáéhoz hasonlóan egy ismert képzőművész a modellje, Zdzisław Beksiński, aki
1929-ben született, így Strzemiński és Wróblewski kortársának tekinthető. Beksiński
nemcsak festő volt, hanem fotográfus és szobrász is, kinek művészetét hol
fantasztikus realistának, hol gótikus szürrealistának nevezett lidérces látomások
tették egyedivé. Matuszyński filmje éppen arra vállalkozik, hogy hőse hétköznapi
világában idézze fel a lidérces látomások tapasztalati fedezetét.
Noha
Matuszyński szerint Beksiński históriája többek között éppen azért keltette fel
érdeklődését, mert övé volt a legjobban dokumentált családtörténet, ezzel
együtt a rendező mind az életrajzi filmek, mind a játékfilmes dokumentarizmus
sémáit gondosan kerüli. Pontosabban szólva: stílusában úgy tesz, mintha
dokumentarista lenne – Beksiński kezében állandóan ott a kamera, mindent
megörökít, ami velük történik, nem csupán az ünnepi pillanatokat, hanem a
kínos, kellemetlen, drámai eseményeket is –, ám a főtéma mégsem az élet felszíne,
hanem a végzet fel nem tartóztatható beteljesedése. A rendező túllép a
jelenségek tarka világán és már nem az ismert festő élettörténetét meséli el,
hanem egy háromtagú családét, amelyben két excentrikus, olykor hisztériára
hajlamos férfi (apa és fiú) mellett egy végtelenül türelmes asszony áll, aki a
szentek elhivatottságával tartja össze a családot.
Zdzisław,
az apa (Andrzej Seweryn), azért rögzít és raktároz el bámulatos precizitással
mindent, mert meg akarja érteni a világot, a családját és benne magamagát, ám
mivel jobbára csak a rációval közeledik az élet titokzatos misztériumához – és
mert szíve mélyén voltaképpen utálja az egészet – törekvése zátonyra fut, így
aztán tehetetlenségében akaratlanul is egy mikroközösség feltartóztathatatlan
pusztulásának lesz dokumentátora. Tomek, a fiú (Dawid Ogrodnik) még nála is
egzaltáltabb lélek. Túlérzékeny, szétszórt, önmagára is veszélyes. Egy ízben
öngyilkosságot kísérel meg. Megszállott rajongója a progresszív rocknak, rádiós
műsorokat vezet, filmfeliratokat fordít, ő ülteti át lengyel nyelvre a Monty
Python Repülő Cirkuszának szövegét. Rosszabb pillanataiban viszont kötözködő és
elviselhetetlen.
Amikor
Zofia, az anya (Aleksandra Konieczna) jóvoltából pillanatnyi derű és béke
költözne be hozzájuk, meghal Zofia mamája. Aztán kisvártatva a másik nagymama
is, eközben hol Zofia betegszik meg, hol Tomek kerül kórházba. Zdzisławban egyre
nő a zavar, hogy minden látszat ellenére valami még sincs rendben körülötte,
valamit nagyon nem ért ebből a világból, amikor feleségét is elveszti. A Zofia
hiányával keletkező űrt azzal a groteszk mozzanattal érzékelteti a rendező,
hogy a két magára maradt férfi egy gyorsétteremből kínai ételt hozat maguknak. Matuszyński
is osztja azt a dramaturgiai törvényt, hogy aminek meg kell történnie, az
történjen meg. Egy napon Zdzisław rosszat sejt, elmegy a fiához, s mivel a
kopogására nem érkezik válasz, vállával betöri az ajtót: a parketten fia
holtteste hever. A végjáték még ennél is rettenetesebb. A festőt gondozó
szociális munkás 17 késszúrással megöli Zdzisław Beksińskit.
Az
utolsó család remek színészi alakításokkal
ajándékozza meg a nézőt. A festőművészt alakító Andrzej Seweryn játékát Locarno
után Gdyniában is díjazták, de Aleksandra Konieczna is megérdemelten nyerte el
a legjobb női alakítás plakettjét.
Végül
essék szó arról a filmről, amelyet a zsűri, sokak rosszallását kiváltva, csupán
a legjobb operatőr (ifj. Piotr Sobociński), és a legjobb elsőfilmes színésznő (Michalina
Łabacz) díjára tartott érdemesnek. Régóta várt, össztársadalmi jelentőségű
alkotás ez a lengyelség számára, hisz bemutatása óta fontos értelmiségi és
politikai (!) diskurzusok tárgya lett, amelyet még az olyan liberálisnak
nevezett kritikus, mint Tadeusz Sobolewski is „precedens nélküli” műnek
nevezett a rendszerváltozás utáni lengyel film történetében. Wojciech Smarzowski
Volhínia (Wołyń) című közel
két és félórás munkájáról van szó, amely a II. világháború alatt a lengyel-ukrán
határkörzetben a lengyelek ellen elkövetett tömegmészárlást idézi meg. A
forgatókönyv írásakor a rendező sokat merített Stanisław Srokowski Gyűlölet című
novelláskötetéből, ez utóbbi egyike volt a téma első feldolgozásainak.
A Volhínia
cselekménye egy fiatal lengyel lány, Zosia Głowacka (Michalina Łabacz) sorsába
ágyazva idézi fel a háború éveit, a wołyńi lengyelség tragédiáját. A film
elején Zosaia szerelmes egy helybéli ukrán fiúba, Petroba (Wasyl Wasyłik), ám a
lány apja arra kényszeríti gyermekét, hogy az inkább a falu megözvegyült
lengyel elöljárójához, a nála sokkal idősebb Maciej Skibához (Arkadiusz Jakubik) menjen férjhez. Amikor Németország
lerohanja Lengyelországot, Maciej a Lengyel Hadsereghez csatlakozik, az
összeomlás után hazavergődik, ám az időközben bevonuló szovjetek vele együtt
majdnem az egész családot kazahsztáni munkatáborba telepítik. Szerencsére Zosia
és Maciej gyerekei Petro segítségével – Zosia és ő még mindig szeretik egymást
– megmenekülnek.
Smarzowski
a nagy eposzok bölcsességével mesél, könyörtelen őszinteséggel láttatja
mennyire esendő tud lenni az ember a háború poklában, hogyan fonódik egymásba
bűn és erény, csalni csak ideig-óráig lehet, előbb utóbb mindenre fény derül,
különben pedig a szerencse forgandó, aki az egyik napon hatalmi mámorban
tombol, az másnap sarokba szorítva könyörög egy darab kenyérért és fordítva. Az
egymást váltó uralmi szervezetek terrorja közepette kevés ember őrzi meg arcát,
aki korábban az oroszok kegyét keresi, az néhány hónap múlva a németek előtt hajbókol
és köt alkut – alkalmasint mások bőrére.
A
létezés igazságtalanságát hamar megtapasztaló Zosiának az istenek
megkegyelmeznek, amikor ezrek és tízezrek pusztulnak el körülötte, neki akkor
sem kell meghalnia, az lesz a rendeltetése, hogy a családjához tartozó
gyerekeket óvja-menekítse frontokon át, a németek bejövetele után pedig elárvult
zsidó gyerekekkel egészítse ki övéit. A túlélésnek persze ára van, mindenért
mindenkinek fizetni kell. Áruval, furfanggal, szerelemmel.
Smarzowski
mesterien kerülte ki a téma buktatóit, miközben genocídiumként ábrázolja az
ukránok rémtetteit, a lengyelség vétkei felett sem huny szemet, a két és
félórás mű anélkül világítja meg a háborús kataklizma minden fontos részletét,
hogy relativizálná és összemosná az érintett népek, ukránok, lengyelek és
zsidók kártételének és veszteségeinek valós arányait.
Wojciech
Smarzowski műveit mindig is robosztusság és monumentalitás jellemezte,
függetlenül attól, háborús túlélőket vagy sérült kortársakat ábrázolt (Menyegző,
A rossz ház, Rózsa, Az erős angyalhoz). Most azonban szintet váltott. A Volhíniával
azt bizonyította be, hogy a széles ívű, több szálon futó, történelmi tematikájú
nagyepikának is éppolyan mestere, mint a háromalakos kompozícióknak.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 6 átlag: 5 |
![](buttons/bontas.gif) |
|