MűvészmoziEisenstein MexikóbanA zseni, akinek nem akaródzik feltámadniHirsch Tibor
Peter
Greenaway új művész-portréja: tíz nap, amely megrengette Eisensteint.
Kevesen
emlékeznek rá, hogy a nyolcvanas évek szomorú-szép fordulóján mégiscsak Peter
Greenaway grundolta a posztmodern filmművészetet, kilépve saját modernségéből,
azaz vállalva a Nagy Átmeneti Ember szerepét. Ma is modern és posztmodern
egyszerre.
Posztmodern
például annyiban, hogy már ezt sem veszi komolyan. Saját régi szép
posztmodernségét. Új filmjében nincs az ünnepélyes barokk tempó, van helyette
szaggatott ritmus, van a mindent elborító szöveg, és a kínosan akkurátus
narrátor-magyarázatok, hozzá egy filmtörténeti dokumentumfilm játékos
képzárványai – hogy okosodjon is orosz avantgárd témában a minden úton járni
képes (ugyancsak posztmodern) néző. És mindehhez közben maga a bohócnak mutatott
Nagy Ember, Szergej Mihajlovics Eisenstein, akit a finn Elmer Bäck bohócként is
alakít.
Valahogy
mégis a székhez szögez ez is. Posztmodern, másképpen. A Poszt posztja.
És mi
az, amiben Greenaway most is „csak” modern? Például abban, hogy még mindig
művész-alteregó kell neki. Merthogy Greenaway művész-alteregóval kezdte nagyjátékfilmjeinek
sorát, egy bizonyos Rajzolóval és annak szerződésével, és most éppen művész-alteregóval
keretezi (talán csak nem fejezi be?) – ezúttal, szűk harmincöt esztendő
elteltével, végre most már filmművész-alteregóval: Rajzoló helyett Rendezővel.
Rajzoló
és a Rendező között pedig ott nyüzsögnek a változatos alkotói projektekbe
bonyolódó további hasonmások. Ott van az Építész (Az építész hasa 1987), Rembrandt, a Festő (Éjjeli őrjárat, 2007), Mozart, a Zeneszerző (M is for Man, Music, Mozart, 1991), a Szakács, azaz konyhaművész (A szakács, a tolvaj, a felesége és
szeretője, 1989), az Író, aki emberek testére ír remekműveket (Párnakönyv, 1996). Ott vannak azok is,
akik tág értelemben művészek, mondjuk, mert regisztrálják az elmúlást, mint egy
halottkém (Számokba fojtva, 1988),
vagy rögzítik a pusztulás képeit, mint a Zoológus-ikerpár (Z.O.O, 1985) vagy könyvből szerzett bölcsességükre támaszkodva
elrendezik a világ dolgait, mint a Varázsló (Prospero
könyvei, 1991).
Ami a
művész „projekt-gazdákban” mindenképpen
közös: az élet titkát a halál megértésén keresztül óhajtanák fülön csípni.
Halálos bűntényben nyomoznak, saját halálos daganatuk születését figyelve külső
és belső bomlást regisztrálnak, bomló tetemet fotografálnak, áldozatuk bőrére
pingálnák zsenialitásuk titkát. Ami közös másodszor: ebben az élet és halál
körüli munkálkodásukban, amiben legfőbb kellék a Test, az ölés és ölelés
élvezni és pusztulni képes alanya, ők mindig kudarcot vallanak és legtöbbször
belehalnak.
Ha
csak az életmű tucatnyi filmjére érvényes fenti sémát vesszük – Greenaway mostani
Eisenstein-darabja beleillik a sorba. A zseniális orosz filmrendező 1930 decemberében
Mexikóba megy, mert filmet akar csinálni, ami Greenaway és Eisenstein világában
egyaránt annyit tesz: kamerájával akar megérteni életet és halált. Az
alteregó-hős, ahogy a korábbiak, felfedezi először a Testet, konkrétan a saját
testét, még konkrétabban saját homoszexualitását . Az első felfedezést követi a
második: az örömnek, ami a testből kinyerhető, köze van a halálhoz, legalábbis
annak csak Mexikóban megtapasztalható csodájához. Ezt a kapcsolatot
Greenaway-filmjeiben szokatlanul hosszú filozofikus párbeszédekben fecsegik
körbe. Hogy tudniillik, van a freudi alap, van öröm- és halálvágy, van Érosz és
Thanatosz – jóban kell lenni mindkettővel.
A
film minden kockájából harsog: Greenaway nagyon szereti Eisensteint. Talán jobban
szereti, mint önmagát, amennyiben régi alteregó-hősei, azok régi kínjai, kínkeserves
próbálkozásai mind jobban emlékeztettek őrá, a sótlan, fegyelmezett angolra. A
fecsegős és szertelen (legalább tíz napig boldog!) Eisenstein bőrébe neki
csupán jól esne belebújnia.
Ettől
még rokonlelkek. Prűd és buja fickók, akik másról beszélnek (szex) , de mindig
arra gondolnak (halál). Aki ezt nem értené, annak ez az új módon posztmodern,
vagyis fecsegős film rögtön a főcím
környékén a szájába rágja. Hogy tudniillik – így a narrátor – lehet, hogy volt
egyszer egy Október, melyből tíz nap, ahogy John Reed írja, „megrengette a
világot”, de aztán jött Eisenstein, és maga is csinált egy Októbert. És ez még
nem a vége! Mert aztán jött Mexikó, jöttek az idegen kontinensen soha meg nem
valósult film elhúzódó munkálatai, és jött azon belül is, megint csak tíz nap.
És – így szól Greenaway tételmondata – ahogy az a másik tíz nap a világot, ez a tíz nap megrengette Eisensteint.
Volt egyszer egy felismerés, és jött utána az örökre szóló változás. Ami ott és
akkor történt, az volna a Mester titka. És nem holmi homoszexuális coming out.
Annál sokkal több. Hogy mi az a titok, ahhoz a régi filmek, régi kudarcokra
ébredő hőseikkel, legalábbis fogódzót adnak. Merthogy a művész-alteregók más
Greenaway filmekben lelkesen látnak munkához, a munka azonban nem készül el, és
ők ebbe belehalnak. Eisenstein lelkesen lát munkához, hogy megcsinálja a Que Viva Mexikó!-t. A munka nem készült
el, de Eisenstein nem halt bele. Pedig több epizódra tagolt óriás mozi lett
volna ez, őselemekhez, tűzhez, vízhez, földhöz, levegőhöz kapcsolt
látomás-blokkokkal, élet és halál előre kijelölt sarokpontjai közt
egyensúlyozva. Eisensteinnek ez nem sikerül. Ezt éli túl. Éppen csak volt tíz
napja, ami, tudjuk, valamit „megrengetett” benne. E film szerint véglegesen,
visszafordíthatatlanul, nagyjából úgy, mint az ember életét a halál.
A
film egyszerű életrajzi meséje szerint Eisenstein Mexikó Guanajuato nevű városában
egy Palomino Cañedo nevű vallástörténésszel találkozott. Az allegorikus meseolvasat
szerint – találkozott a Halállal. Ez nem akkora újdonság: a Greenaway-féle
nagyot akaró „projekt-gazdák” azon kívül, hogy megfejteni igyekeznek a halált –
mert végül a karjaiba futnak –, találkozni is szoktak vele. A Halál Az építész hasában igazi rokona az
itteni Palominónak: rossz hírt közlő orvos és amatőr idegenvezető. Az amerikai
építész és a mostani orosz rendező mintha harminc esztendő messzeségéből
felelgetnének egymásnak. Az építész akkor régen Rómába ment, hogy megértse az
elmúlást, egy másik csodavárosba, spirituális titkokat rejtő helyre. Rómában,
1987-ben az említett amatőr idegenvezető gonosz kéjjel vezeti az Építészt körbe
az antik sírok reménytelen kerengőjében. Guanajuatóban ugyanaz a temetői
beállítás, ugyanaz az akkurátus, a dolog véglegességét hangsúlyozó sorolása a
halottaknak, és mégis, micsoda különbség! A mostani Greenaway-alteregó
idegenvezetőjének, Palominónak, szavaiban derűs ígéret van. Ugyanaz az ígéret,
mint amikor ráveszi védencét a homoszexuális aktusára. Először fájni fog, de jó
lesz. Ha egyszer Érosz és Thanatosz errefelé kéz a kézben járnak, természetes,
hogy a vallástörténész-idegenvezető – okleveles kéjenc, de főállásban a Halál –
mindkét témában fölajánlja szolgálatait. Annak idején, Rómában Greenaway
építésze alkudozni próbált a Halállal: had menjen haza, legyen meg a dolog
otthon, Amerikában. A fehérköpenyes – vagyis európai – kaszás nem engedett. A
mexikói halálember viszont éppen hogy a hazatérés ellen dolgozik, nem is hiába.
Eisenstein, a művész-turista itt és nem otthon akar meghalni, pontosabban itt
akar halott maradni. A tíz nap kínálta megvilágosodás éppen ennyi: Mexikóban a
test, kéj és kín pompás orgiájában vonzó opció az elmúlás.
Nem
arról van szó, hogy az évtizedes polgárháború emlékeivel teli utcák nem mesélnék
folyamatosan a pusztulás és erőszak történeteit. Láthatjuk a földcsuszamlás
kiterített áldozatait, az emberrablásból élő szövevényes alvilág külföldiek
véréből élő banditáit, és persze a szenny és betegség (a hős saját
nyavalyáinak) képeit, ahogy váltakoznak a kopottas ravatali eleganciával, az
egymást váltó junták és véreskezű látszatdemokráciák gyanús díszleteivel. Ez
mind a halálról szól, miközben, így tanítja Palomino, így hiszi Eisenstein, és
így mutatja Greenaway – mindez színes cukormázzal van bevonva, és örökös
napfénnyel megvilágítva.
Otthon
Sztálin táboraiban a halál ehhez képest szürke és semmilyen, ahogy az Eisensteint
követő szovjet titkos ügynök arca is semmilyen az őt másképpen-halálosan fenyegető
mexikói gengszter festőien elvetemült ábrázatához képest.
Gazdagság
és bőbeszédűség: az utóbbi Eisensteinre jellemző, Greenaway részéről csak
tiszteletadás. Ő eddig csak túlburjánzó képekben fecsegett, most az
alteregó-mester kedvéért szavakban is. De hát ide ez kell: a vonzó halálnak, mint Mexikó specialitásának,
titka a szószátyárság. A „Dia des los muertos” háromnapos, fesztivált, temetői
lakomát magában foglaló ünnepének lényege a halál körbefecsegése. Járjon a
szád, egyél, igyál, énekelj, amíg a félelem el nem múlik. Aki ráérez ennek az
ízére, ahogy az orosz zseni is, rabja marad, és örökké nyalná az édes mázat a
hófehér cukorkoponyákról.
Megint
csak a Greenawaynél kötelező allegória-szinten fejtve meg a történetet: Eisenstein
természetesen mégiscsak meghalt Mexikó Guanajuato nevű városában. Édes halált
halt, önkéntesen, a halál helyi szakértőjének bíztatásával és szakszerű vezetésével.
Greenaway-hősök eddig Michael Nyman-féle ünnepélyesen hömpölygő neobarokk
zenekísérettel szoktak meghalni, a filmek komor záró képsoraiban. Ez viszont
most más. Azoknál – Rajzolónál, Építésznél, Halottkémnél – a halál a kudarc
indikátora. A filmrendező Mexikóban beleszeret a halálba – a személybe is, az
állapotba is –, beleragad egy országnyi, óriás calavera édes és hátborzongató ragacsába. Az ő kudarcának tehát
nem lehet indikátora a halál, ettől persze még ott a befuccsolt film, a kudarc,
amiért neki is büntetés jár. Csak éppen fordított. Ami a többieknél a halál, az
nála a kényszer-feltámadás. Akinek lejár a vízuma, aki fölött Sztálin és
Hollywood együtt baljós táviratokat váltva mond ítéletet, aki nem kap pénzt,
csak hazahívó fenyegetést, az hamar felébred a felvirágozott csontok és
szexuális kicsapongások boldog hullamerevségéből. Feltámadásra ítélve hazatér
oda, ahol hamarosan milliók halnak meg dísztelen és tömeges halállal, és ahol
innentől kezdve másféle filmeket csinál, mint eddig – egy örömökben gazdag
halál emlékével, és egy örömtelen életbe visszakényszerített ember másfajta érzékenységével.
Greenaway
a maga története végén fontosnak tartja megjegyezni: Eisenstein a második –
szürke és hazai – halálának pillanatában egyedül volt. A filmben többször
halljuk a guanajuatói szálloda radiátorcsövén a furcsa kopácsolást. A mexikói
boldog nemlét vetíti előre annak a másiknak a nyomorúságát.
A
film jövőidejében, 1948-ban, amikor Eisenstein megérzi a közelgő infarktust, moszkvai
lakása radiátorcsövén ezzel a kopogással kér segítséget. Nem kap. Mindkét
mesternek kedves kultúránkban, vagyis errefelé, London és Vlagyivosztok között
– nincs cukormáz a koponyán.
EISENSTEIN
MEXIKÓBAN (Eisenstein in Guanajuato) – holland-mexikói-francia, 2015. Rendezte
és írta: Peter Greenaway. Kép: Reinier van Brummelen. Szereplők: Elmer Bäck
(Eisenstein), Luis Alberti (Palomino), Maya Zapata (Concepcion), Lisa Owen
(Mary). Gyártó: Submarine. Forgalmazó: Cirko Film Kft. Feliratos. 105 perc.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 46 átlag: 5.33 |
![](buttons/bontas.gif) |
|