Ausztrál zsánerMad Max: A harag útjaKét úr sofőrjeVarró Attila
Az idei Mad Max kétfrontos harcot vív saját műfajhagyományai és a kortárs multiplex-igények között.
Időtlen múltban játszódó aboriginal
meséktől posztapokaliptikus jövővíziókig az ausztrál zsánerfilm példátlan
energiáit az outback helyi
pusztaságából nyeri, mélyen lenyúló gyökerekkel a mitikus tájba száműzött
hajdani európai bevándorlók kollektív mitológiájába. Végtelen és kietlen vidékén,
ahol sok száz mérföld választja egymástól a legkisebb lakott településeket is,
és minden életveszélyes a tűző naptól a gyilkos állatokat („bities”) rejtő kődarabokig, a fehér
telepesek továbbra is hívatlan vendégek – míg a vadnyugatot alig egy évszázad
alatt domesztikálta a civilizáció, Ausztrália partvidékre tömörült lakossága
máig szent borzadállyal tekint a kontinensmag sivár szűzföldjére. Nem csoda,
hogy ami az amerikai hódítók számára a lőfegyver volt, az Ausztráliában a
gépjármű: a sokszínű prérin a túlélés záloga a megtelepedés határait védő,
zsákmányszerző puska – a lakhatatlan outback
lakói számára a sebesség. Ha az amerikai kalandműfajok vadonjainak férfihősei
rendíthetetlen, területvédő grizzly medvék, akkor az ausztrál zsánertársak
inkább könyörtelen és féktelen, szüntelenül mozgásban lévő sivatagi fehér
cápák: felségvizük a klasszikus zsánersémákat szüntelenül felszaggató,
túlpörgető exploitation.
A 70-es évek derekán nekilendülő helyi
tömegfilmgyártás kezdettől ilyen gyökértelen, örök idegenekkel hódította meg az
otthoni közönség szívét a Never on Sunday
kalandor birkanyíróitól a Mad Dog Morgan
bozontos bushrangerein át a Stone vadmotoros bandájáig, akik
hiperaktív létükkel felkavarják a sivár vidéket – az 1979-es Mad Max mindössze annyit tett hozzá az
évtizedes stratégiához, amit elvett belőle: felpörgetett cselekményében minimálisra
redukálta az akciójelenetek kohézióját biztosító elbeszélő jeleneteket,
megfosztotta világát a kortárs valóság támpontjaitól (mellőzve bármiféle
magyarázatot a világvégéről) és legegyszerűbb vonásaira csupaszított a
szereplőket. George Miller filmje tomboló szélviharként söpör végig a road movie-k és autós hajszafilmek aszfaltsávjain,
vegytiszta benzingőzbe és vérpárába borítva őket, majd kirobbanó hazai sikerétől
kezdve szinte valamennyi jelentős ozploitation-film
édesapjaként termékenyíti meg a népszerű zsánereket: a Chain Reaction a Kína
szindróma találkozása a Mad Max-szel,
a Road Games-ben a Hátsó ablakkal randevúzik, a Turkey Shot a szexláger-filmekkel történő
flörtje, a Fair Game-ben a rape-revenge
film fejét csavarja el – két folytatása, a Mad
Max 2: Road Warrior és a Mad Max
Beyond Thunderdome pedig új, csillogó modellt és fényes sikerkarriert ad a
korábban inkább gondolatgazdag szocio-sci-fi formáját öltő posztapokaliptikus vízióknak
(Fivetól az A Boy and His Dog-ig).
A hajdani Mad Max-trilógia kétsávos országútján gépjármű és ember száguld
egymással szemben egy mind sivárabb tájban: miközben a kocsik egyfajta techno-vallás
rituális totemjeivé nemesülnek (egyre közelebb kerülve az élőlényekhez, lásd a
különféle állati vonásokat felöltő karosszériákat vagy a Thunderdome gépeit működtető biogázt), az emberek fokozatosan
tárgyakká, használati eszközökké alacsonyodnak (a Mad Max 2 eleven lökhárítóitól a Thunderdome-ban megjelenő emberi járművekig). Ahogy ember és gép
határai összemosódnak, úgy szűkül a vidék a szereplők köré, egyre kisebb
mozgásteret engedve nekik. A Mad Max
változatos növényzetű tájképein zajló féktelen hajszák még tágas úthálózaton zajlanak,
a folytatás már egy pusztában álló olajfinomító centruma köré összpontosítja az
autós akciókat, a trilógia zárófilmjében pedig a V8-as Interceptorjától
megfosztott főhős előbb ugyanazt a sivatagi utat járja be gyalogszerrel
oda-vissza, majd egy vasúti sínpár kötött pályáján menekülve számol le üldözőivel.
Ebben a túlélőgéppé aljasító ösztönvilágban Max harca saját
elembertelenedésével épp akcióhős mivoltában fogalmazódik meg
leglátványosabban: míg a nyitófilm kíméletlen bosszúállója csupán kiváló
sofőrként bizonyít, aki hős-státuszát a géppel való szimbiózisának köszönheti
(leszámolásait is autók hajtják végre helyette – gyilkos kamiontól időzített
bombává alakított sportkocsiig), a második rész zsoldos-megmentőjének
szerepkörében már saját testi erejét, ügyességét is latba kell vetnie vezetési
tudománya mellett, a Thunderdome-ban
pedig egyszerre rég várt messiás, mártír-hős és kivételes harcos (lásd a
kupolában zajló gladiátorharcot, ahol rettegett ellenfelét épp egy primitív
emberjármű jelenti). Miller filmjeinek üzemanyagharcai (benzintől biogázig) nem
csupán a 70-es évek olajválságára történő tömegfilmes reflektálások. Jellegzetesen
ausztrál szerzői hitvallása szerint „az emberek bármit megtennének, hogy mozgásban tartsák járműveiket”: a
száguldás egyszerre jelent túlélést és lélekvesztést, Max egyéni fejlődése
pedig éppen a sebességről, a technikáról való leválás önfeláldozó folyamata a
körülötte lévő mind kihaltabb pusztaságban.
Amennyiben ez a fejlődési ív
megfeleltethető a Mad Max-trilógia viszonyának az akciófilmhez (míg az első két
film maga korában példátlan és útmutató akciófieszta hihetetlen
kaszkadőrbravúrokkal és elképesztően dinamikus látványvilággal, földközelben
suhanó kameráktól gyorsított felvételeken át a képmezőn átsüvítő wipe-okig, addig a Thunderdome már két pazar akciószekvencia közé felhúzott komótos
sci-fi eposz), a 30 évnyi kényszerpihenő után elkészült negyedik rész, a Mad Max: A harag útja, látványos
visszatérés a hiperaktív alapokhoz, csak éppen a digitális akciófilm
életterében. Az első részhez képest nagyjából fél évszázaddal később játszódó
történet posztapokaliptikus színtere immár a totális embergép-világ: noha a
motorok még működőképesek, a legfőbb kincs immár a testeket hajtó ivóvíz, a
benzinkutak szerepét átvették az anyatejpumpák és eleven vérbankok, rabszolgák
tucatjai hajtják a turbinákat – mintha csak a következő
akciófilm-paradigmaváltást jelentő Mátrix
beteg ozploitation minimálverziójában
járnánk. Főhőse egy traumatikus emlék és a hozzá kötődő bűntudat következtében
visszatért a Road Warrior amorális
alaphelyzetébe, túlélésre redukált életfilozófiája („A remény hiba”) nem
jogosítja többre, mint hogy vérdonor és hűtőrács legyen a Citadella település
embertelen warlordjának
szolgálatában, aki alattvalóit (különös tekintettel ifjú feleségeire) párfunkciós
szerkezetekként kezeli. Ebbe a CGI-tömegfilmet jelképező jövőbe kell
visszahozni rendezőnek/főhősnek az emberi tényezőt: utóbbi számára egy
mindenben egyenrangú női harcos, a diktátor háremét megszöktető Furiosa jelenti
a hazautat az emberlétbe, előbbi pedig korábbi filmjeit jócskán felülmúló
akcióáradatot biztosít ehhez az úthoz, lenyűgöző akrobata-mutatványokkal és
autós bravúrokkal. A Harag útja Millere
a trilógia magányos megváltójából a megtelepedés és integráció felé tartó
klasszikus westernhőst farag, miközben akciófilmje is egyfajta kompromisszum a
hajdani ausztrál rögbrutál és a mai álomgyári digitál-látványbőség között. Szerzője
a film nyitányától egyértelműen jelzi, hogy a friss film erősen stilizált látványvilágával
és túlpörgetett montázstempójával (ami 2 mp alatti átlagsnitt-hosszával még a Road Warriort is lekörözi) immár egy
kollektív téboly belső táját hivatott ábrázolni – a „mad” jelző kettős
jelentése szétválik, míg az alapfilm haragját ezúttal a női bosszúálló Furiosa
képviseli, Max az őrület fogságában száguld végig a kétórás kaland-kanosszán.
Míg a 80-as években ezt a száguldást az outback kényszerítő ereje hajtja, minél
előbb el kell jutni az elérhetetlenül messzinek tűnő célhoz, mielőtt a
kíméletlen táj végez velünk, az idei Mad
Max gyilkos pusztájában nem maradt már Kánaán, a Harag útja őrült rohanása visszavezet a kiindulóponthoz. Hiába a
namíbai sivatag brutális forgatási helyszíne, Miller immár elszakad a valódi
tájtól és minden lehetséges látványeszközzel egy sajátot színez magának, ez a
rajzolt világ pedig épp olyan behatároltnak, kiúttalannak tűnik, mint a Táncoló talpak tébolyító állatkerti
pingvinháza festett jégtábláival (lásd a Max-et maga alá temető
pixel-homokvihar jelenetét). Ebben a rémálom-környezetben minden az
ezredfordulós multiplex-esztétika eszköze: a Citadella szédítő magasságú
sziklaerődje vagy a finálé polecat-támadásai
a 3D-képek vertikalitásával gazdagítják a horizontális síkvidéki akciókat, az
extrém plánozás a futballpályányi IMAX-vásznak igényeit szolgálja, a
villámgyors, száz nézőpontú snittek pedig az ingerbőség érdekében pont azt a
hitelt gyengítik a fizikai teljesítmények befogadása során, amit Miller az old school kaszkadőrmunkával visszahoz a
kortárs akciófilmbe. Tagadhatatlan érdemein túl a Mad Max 4. messze nem az a renegát, mint ami az első film volt
1979-ben, noha a Raid-opuszok és a Haywire ismeretében jogosan elvárható
volt, hogy visszahoz valamit az autós hajszafilmek alműfajába abból a primitív,
karcos realitásból, aminek annak idején első prófétáját jelentette. Sokkal
inkább sikeres középútként fog emlékezni rá az utókor, megkettőzött főhőséhez
hasonlóan kétarcú műfajteremtményként, ami egyszerre szolgál vonzerővel a
hajdani rajongótábor és a jövő nézőgenerációja számára. Ha a Thunderdome trilógiazáró filmje 1985-ben
egyfajta szimbolikus halállal ért véget, jelezve Miller elfordulását a
látványközpontú, akcióorientált zsánerfilmtől az emberi drámák felé, idén a Harag útja főhőse lehetséges otthonra,
szép új világra talál a kortárs akciófilmben, elvegyülve a pixeltömegben.
MAD MAX: A HARAG ÚTJA (Mad Max: Fury Road)
– ausztrál, 2015. Rendezte: George Miller. Írta: George Miller, Nick Lathouris
és Brendan McCarthy. Kép: John Seale. Zene: Junkie XL. Szereplők: Tom Hardy
(Max), Charlize Theron (Furiosa), Nicholas Hoult (Nux), Hugh Keays-Byrne (Joe).
Gyártó: Kennedy Miller Productions / Village Roadshow Pictures. Forgalmazó:
InterCom. Szinkronizált. 120 perc.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 280 átlag: 5.32 |
![](buttons/bontas.gif) |
|