Film / RegényEmma Donoghue: A szobaSzoba kilátás nélkülSándor Anna
Az ír regényírót az
amstetteni emberrablás ihlette meg.
2008. április 27-én az
osztrák Amstettenben 24 év rabság után kiszabadult Elisabeth Fritzl, akit saját
apja tartott fogva szexrabszolgaként a házuk pincéjében. Az amstetteni rémként
elhíresült férfi hét gyermeket nemzett lányának, akik közül a legkisebb
szabadulásukkor mindössze 5 éves volt. Az eset korántsem példa nélkül való, csak
az elmúlt tíz évből több hasonló is ismert a nyugati országokból. A nemzetközi
felháborodás ismételten feltett kérdései: milyen szörnyetegek képesek ezt
tenni? És hogy lehet megszabadulni egy ilyen helyzetből? A szintén Ausztriában
elrabolt és fogvatartott Natascha Kampusch a 3096 nap című könyvben írta meg a maga történetét. Az ír származású
Emma Donoghue írónő pedig az amstetteni események hatására látott neki A szoba (2010) című, Man Booker-díjas
regényének. A kritikusok szinte egyöntetűen dicsérték az érzékenységet, mellyel
a szerző a nehéz témához nyúlt, néhányan viszont azzal vádolták, hogy meglovagolja
a botrány körüli intenzív médiafigyelmet. Kérdésként felmerült az is, hogy
vajon képes-e az áldozaton kívül bárki más hitelesen bemutatni a rabság és a
szabadulás lélektani folyamatait.
Emma Donoghue azonban
nem csupán ihletet merített az amstatteni botrányból, hanem egy merész húzással
meghaladta a hagyományos elvárást, mely a történetet az elkövető-áldozat-menekülés
témáira építené fel. A regény ugyanis egyáltalán nem foglalkozik azzal, hogyan
születik a szörnyeteg, és még csak nem is az elsődleges áldozat szemszögén
keresztül láttatja az eseményeket. Donoghue narrátorául a könyvbeli áldozat
kisfiát választotta, ezzel megtöbbszörözve a regény rétegeit: éppúgy elénk tár
egy hiteles gyermeklélektani tanulmányt, mint ahogy rámutat a nyelv vagy a
történetmondás erejére, és mélyen fejet hajt a szülői szeretet és az anyaság
előtt. Donoghue írói erénye, hogy a kis Jack nem szirupos figura, hanem hol
naiv, hol meglepően bölcs, hol aranyos, hol idegesítő – mint akármelyik gyerek.
A szobába Jack ötödik
születésnapján lépünk be, mikor megismerjük a még egyetemistaként évekkel
korábban elrabolt anya és már fogságban, a mindennapos nemi erőszakból
született fia fullasztóan klausztrofób és monoton világát. A megélt valóságok
között viszont hasadás mutatkozik, hiszen ami az anyának börtön, az Jack
számára teljes élet, sőt, maga az Élet, amit gazdag részletességgel kommentál. Számára
a szoba nem csapda, sokkal inkább anya és fia abszolút egységének fizikai
kivetülése. Anyaméh, ahol ők ketten soha nem válnak el egymástól. Az anya pedig
mindent megtesz, hogy a lehetőségekhez képest egészséges lelkű és szellemű
kisfiút neveljen: sok játék, tanulás, tornagyakorlatok, gondosan felügyelt
tévézés és végtelen figyelem kíséri Jack napjait. Az extrém közegbe helyezett,
mindent körülvevő borzalmat felülíró szülői szeretet és gondoskodás tematikája nem
véletlenül cseng össze Cormac McCarthy poszt-apokaliptikus apa-fiú sztorijával;
Donoghue konkrét előképként hivatkozik Az
útra (2006).
A szobában megtapasztalt
korlátok azonban nemcsak fizikaiak, hanem fogalmi szinten is megjelennek. Jack
belső monológja a szerző által tudatosan roncsolt szöveg; azaz az anyanyelvi
szabályokat, kifejezéseket még tanuló gyerek gyakran kusza beszéde a gyermeki
percepció illusztrálásának eszköze. A kisfiú számára értelmetlen, ijesztő vagy
megnevezhetetlen dolgokra az olvasónak azonban már nagyon is vannak fogalmai.
Ezekből a narratív hiányokból bomlanak ki számunkra a felnőttek által megélt
események a múltban és a jelenben. A hitelesen megvalósított nyelvi bravúr
mellett a külső nézőpont alkalmas arra is, hogy Donoghue az anya lelki
folyamatait érzékeny tapintattal, de pontosan ábrázolja a szabadulás előtt és
után.
Mert a cselekmény
látványos fordulópontját jelentő szabadulás a kötet felénél bekövetkezik.
Donoghue ugyanis a rabság mellett fontosnak tartja annak bemutatását is, hogyan
lehet belépni, illetve visszaintegrálódni a falakon túli világba. Az anya
számára a trauma kiterjeszti a magányt és a kiszolgáltatottság érzetét a
jelenbe, a szeparációs szorongással túlkorosan küzdő Jacknek pedig a „szabad
élet” rémisztő és logikátlan. A fizikai rabság ugyan megszűnik, de lelkileg
egyáltalán nem könnyű elhagyni a szobát.
Alexandra, 2011.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 9 átlag: 5.89 |
![](buttons/bontas.gif) |
|