Magyar MűhelyAranyéletJobban teljesítSoós Tamás Dénes
Az Aranyélet szókimondása paradigmaváltást jelezhet a parabolákban
fogalmazó, sorok között üzenő magyar filmben.
A mai néző szereti, ha
nevén nevezik a dolgokat. Persze lehet, hogy a régi is szerette, csak nem
tudott hangot adni a vonzalmának. Legalábbis itt, Magyarországon, ahol érthető
okokból parabolákban beszéltek a filmesek, mert máshogy, ha valaki kritizálni
akart, nem lehetett. Ez az elemelt, áthallásos beszédmód pedig máig sem kopott
ki a magyar filmből. Szabó István, mikor az urambátyámos korrupcióról akart forgatni
a 2000-es években, egészen a Rokonokig
és a harmincas évek dzsentrivilágáig lépett vissza. A Fehér Istenben Mundruczó Kornél kutyametaforába csomagolta a
kisebbségek elnyomásáról és a megalázottak fellázadásáról alkotott vízióját, az
állathorrorban is a társadalomkritikus szimbolikát hangsúlyozva. De a rendezők a
Mundruczóénál tisztább műfajú filmekben sem ódzkodtak az allegóriáktól. A Délibábot például legalább annyira
áthatotta a Szegénylegények története
a hatalomnak kiszolgáltatott kisemberről, mint a vadnyugati zsáner hagyománya;
Hajdu Szabolcs lázálomszerű filmje sokkal inkább a kizsákmányoló kelet-európai
hatalomról vázolt szimbolikus korrajz volt, mintsem feszültségteli westernmese.
Legutóbb pedig a Veszettekben, ebben a
hollywoodias vonalvezetésű filmben nem mertek „cigány”-t és „skinhead”-et
kiáltani az alkotók, hogy szándékuk szerint általánosabb síkra emeljék az egyébként
nagyon is konkrét, fajgyűlöletről, mélyszegénységről, és a mindebből való
kitörésről szóló történetet.
Az HBO-nak viszont nem
voltak ilyen jellegű aggályai. Az Aranyélet
épp azért válhatott ilyen gyorsan ennyire népszerűvé, mert ma Magyarországon katartikus
hatása van annak, ha valaki nyíltan, sallang és mellébeszélés nélkül mondja ki
a dolgokat. Mikor a politika nyelve egy alternatív utópiáról szóló újbeszélhez
közelít, a magyar filmeket pedig az értelmiségi, és nem az átlagnéző
preferenciáihoz igazítja az allegorikus tradíció, még csak tabukat sem kell
feszegetni a sikerhez – elég, ha viszontlátjuk a képernyőn mindazt, amit eddig
is tudtunk, csak ott nem volt szokás kimondani.
Miklósi Attila (Thuróczy
Szabolcs) piti csaló, kisgengszter a nagy láncolatban. Hollósnak (Anger Zsolt),
a rendőrkapitánnyal és politikusokkal pókerező bűnözőnek sofőrködik, ha cigit
kell csempészni az ukrán határon, vagy leszállítani egy szatyor pénzt a
Soroksárin. Ebből épített magának villát a II. kerületben, ezzel keres havi
nettó hétszázat a családjának. Mikor megkeseredik a sehova sem tartó, mert
örökké kispályán mozgó stiklikben, és kilépne a bűnözésből, be a hivatalok és
multicégek patyolatszürke világába, nem a munkaadója, de még csak nem is az
anyagi helyzete, hanem a felesége az, aki megakadályozza ebben. Janka (Ónodi
Eszter) messziről érkezett Budára, és mindent megtesz, hogy ott is maradjon:
unatkozik, konspirál, s pókkirálynőként szövögeti a szálakat. Közben a
Miklósi-sarjak is belekóstolnak a Rózsadombon kívüli életbe: az ártatlan
eminens Mira (Döbrösi Laura) előtt a családi vagyon piszka és a nyolcadik kerületi,
kisebbségi rögvaló lepleződik le, Márk (Olasz Renátó) pedig, a menősködő, suta
rapperfiú apja nyomdokaiba és Hollós szolgálatába lépne.
Az Aranyélet tehát nem az aktuálpolitikai mutyiról, bedőlő
brókercégekből kimentett vagyonról, netán csencselt földbérletekről szól, hanem
a kisemberek túlélést célzó ügyeskedéséről: a vállalkozóról, aki papírból épít
házat, a kocsmárosról, aki a belvárosban is vizezi az italokat, és az
ingatlanosról, aki három hónapnyi kaucióval húzza le a vásárlókat. A budapesti
élet slágertémái kerülnek szóba a hónapokig tátongó, de az arra taxizó
politikus által rögtön betemetett kátyútól az alulfinanszírozott egészségügyig,
melyben a nővér olyan életunt és sápadt arccal dolgozik, hogy akár a Walking Deadben is statisztálhatna. Mint
a lézengő fiatalok és a fővárosi tömegközlekedés közérzetét sűrítő VAN valami furcsa és megmagyarázhatatlanban,
úgy az Aranyéletben is egymást érik
az aha-élmények. Azonban a sorozat ezen a téren még csak a kötelező első kört
futotta le: listába gyűjtötte és dramatizálta a tipikusan magyar simliket, de csak
elvétve helyezte azokat tágabb, értelmező keretbe. Az Aranyéletnek így egyszerre merész a témaválasztása és
kockázatkerülő a témakezelése, hiszen nem is annyira az ún. magyar valóság mögé
néz, mint inkább az emberek fejében élő képet erősíti fel és tükrözi vissza – szórakoztató,
élvezetes körítéssel.
Az Aranyélet kapcsán, amely a finn Helppo
elämä sorozat laza remake-je, amerikai szériákat szokás emlegetni Maffiózóktól Breaking Baden át a Better
Call Saulig (Vince Gilligan hatását el is ismerik a savval oldott hullára
tett utalással), pedig hangulatát és világképét tekintve sokkal közelebb áll a régi
film noirok fatalizmusához, valamint a magyar bűnfilmek sarokkövéhez, a Dögkeselyűhöz, amelyben a kirabolt taxis
az ország élhetetlensége és személyes kiábrándultsága miatt kezd ámokfutásba a
budai elit ellen. Az Aranyélet
truvája, hogy belülről mutatja meg ennek az elitnek az életét, és felvillantja
az oda felkapaszkodott Miklósiék munkásgyökereit – hazai gellert adva az
olasz-amerikai gengszterfilmekből átemelt, diszfunkciós családi dinamikának és
a megreformálódó bűnöző toposzának. Ezt a gellert hangsúlyozza a színészi játék
is: Ónodi Eszter pazar – és zseniálisan szarkasztikus – alakításában Janka újgazdag,
unatkozó feleségből a prolilét elől menekülő, mélyen sérült emberré változik.
Az első évad egyik csúcspontja, mikor a rózsadombi femme fatale részt vesz egy
disznóvágáson, és elsírja magát, amint egy szegény nőnek alamizsnaként adják a visszamaradt
húst, mert a jelenet konfrontálta őt azzal a közeggel, ahova semmiképp sem akar
visszatérni.
Az alkotók és a
színészek több ehhez hasonló, beszédes pillanattal mélyítenek karaktert. A
családfőét például rögtön a zeneválasztással, hiszen Miklósi Attila
luxusvillatulajként is a rendszerváltás előtt felfutott és a kétkezi munkások
körében népszerű rock- és metalzenekarokat hallgat Pokolgéptől Lady Macbethig
(a sorozat egyik rendezője Dyga Zsombor, aki a magyar filmesek közül talán a
leggyakrabban és a legjobb érzékkel használ zenei betéteket műveiben). Az Aranyélet egyik alulhangsúlyozott vonulata,
ahogy a háttértörténeteikkel beágyazza szereplőit a tankönyvekből, tévékből
kimaradt magyar történelembe. Miklósi Attila például autókat csempészett az
NDK-ból a nyolcvanas években, a mindenható politikust megtestesítő Csér
Kálmánról (Seress Zoltán) pedig kiderül, hogy a rendszerváltás utáni zavarosban
halászta össze a vagyonát. „Az egy másik világ volt. Abban úgy kellett élni,
most pedig így lehet” – vallják Miklósiék, kiknek világképe, munkához és
pénzhez való frusztrált viszonya még az átkos produktuma. Fiatalon nélkülöztek,
a rendszerváltás után pedig elhitték a „most majd jobb lesz” álmát, hogy aztán görcsösen
kapaszkodjanak a hamis jólét ideájához, és ne vegyék észre, milyen árat kell
fizetniük érte. Gyerekeik a mai fiatalok gondtalan – felelőtlen? – módján
viszonyulnának a pénzhez, de a családban a felesége minden igényét kiszolgáló
papucsférjtől és a pénzt szóró Jankától a gátlástalan önzés és költekezés rossz
példáját látják. Az öröklött minták sorozata az Aranyélet, melynek epizódjaiban felsejlik a rejtett és személyes
történelem – a második évadban épp ennek kibontása fenhetné élesebbre a sorozat
egészséges társadalomkritikáját.
Az HBO sikersorozatát
tehát jócskán van miért dicsérni. Nagyon jó, fanyar és találó a humora, tele
van hiteles emberi pillanatokkal, és a természetesen gördülő dialógusok is a
beszélt nyelv állapotát tükrözik, melyben a sűrűn használt káromkodás egyszerre
mondatkitöltő malter és a forrongó érzelmeket átadó (ön)kifejezési forma. Vizuális
világa – a tematikához illően – hűvösen profi, Dyga Zsombornak és Mátyássy
Áronnak nemcsak érzéke, de pénze is volt rá, hogy megtalálja a legérdekesebb beállításokat
(például az autósüldözés klausztrofób arcközelijeit, vagy a fojtott körsvenket a
felső és korrupt tízezer pókerpartiján). Mindezért pedig el lehet nézni az első
évados gyerekbetegségeket: hogy a kötelező alapozás miatt eleinte még nem olyan
svunggal csavarodik a sztori, és hogy becsúsztak a sorozatok hangulatából
kilógó, kevésbé realisztikus részek (mint Miráék burleszkbe illő csínye és az
azt követő ÁNTSZ-vizsgálat) és egy túl didaktikus szál is (a prostituáltnak álló
Oszi története Farkas Franciskával, aki ugyanezt a karaktert alaposabban
kifejthette a Viktória – A zürichi
expresszben). A történet is hozhatna kiszámíthatatlan fordulatokat, vájkálhatna
mélyebben a mutyivilágban, és beszélhetne még merészebben a közállapotokról. Az
elvárásokat viszont maguk az alkotók tornászták magasra, így ezek nem
beváltatlan, hanem beváltandó ígéretek a bizonyára már készülő második évadra.
Az Aranyélet témájával, szókimondásával és képi világával új
színvonalat állított fel a magyar filmes közegben. Itt az ideje elindulni innen
felfelé.
ARANYÉLET – magyar tévésorozat, 2015. Rendezte: Dyga
Zsombor és Mátyássy
Áron.
Írta: Tasnádi Iván, Zomborácz Virág, Bárány Márton. Kép: Marosi Gábor. Zene: Fülöp Péter. Producer: Stalter Judit, Krigler Gábor, Závorszky Anna. Szereplők: Thuróczy
Szabolcs
(Attila), Ónodi Eszter (Janka), Döbrösi Laura (Mira), Olasz Renátó (Márk), Anger Zsolt (Hollós). Gyártó: HBO. 8x50 perc.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 16 átlag: 4.38 |
![](buttons/bontas.gif) |
|