KritikaJafar Panahi: Taxi TeheránEz nem egy taxiCzirják Pál
Jafar Panahit eltiltották a filmrendezéstől, de nem tilthatták el a mobilkamerától. Cinema direkt Teheránból.
Minimalista protestfilm,
egyúttal lírai vallomás egy városról és a filmkészítés semmi máshoz nem fogható
szenvedélyéről – ez Jafar Panahi legutóbbi filmje, a Taxi Teherán, amely éppen ahhoz a közönséghez nem juthatott még el,
amelyhez a rendező mindenekelőtt beszélni szeretne: az iráni emberekhez.
*
A hazájában
hallgatásra ítélt Panahi immár nem az első alkotást készíti el a szilencium
kezdete óta. És ahogy korábbi, Ez nem egy
film című munkájával, úgy most a Taxi
Teherán esetében is ugyanazt a
bravúrt hajtja végre: érzékeny és szellemes filmet készít arról, hogy nem
készíthet filmet. Nem szólhat, és mégis beszél. Beszél alapvető etikai
kérdésekről, bűnről és megbocsátásról, társadalmi felelősségről, a nők
elnyomásáról, a művészi kifejezés cenzurális korlátairól. Mindezt pedig a maga
szelíd módján teszi – különféle álláspontok egymás mellé helyezésével, inkább
kérdezve, mint kijelentve, néhol csendes iróniával oldva a komorabb, nyersebb akkordokat.
Miközben a mű puszta léte is paradox – legalábbis rendezője helyzetét
figyelembe véve.
A film nyitóbeállítása
forgalmas nagyvárosi utcát mutat. Egy kereszteződésnél álló kocsi műszerfalára
helyezett „fedélzeti” kamera nézőpontjából, a szélvédő üvegén keresztül nézzük
az elhaladó autókat, gyalogosokat, majd a lámpa zöldre vált, és mi is
elindulunk. Látjuk, ahogy valaki leinti a kocsinkat, bár a kamera korlátozott
szemszögéből eredően azt már csak halljuk, hogy be is száll. Továbbindulunk,
majd nemsokára újabb utas is akad. A két utas – egy férfi és egy nő – között
beszélgetés alakul ki, amely csakhamar a halálbüntetés körül kezd forogni.
Róluk aztán idővel képet is kapunk; kisvártatva pedig a sofőrt szintén felfedi
a film, aki nem más, mint maga a rendező. De nem marad sok időnk a
csodálkozásra, mert aztán egy harmadik utas is beszáll, és már nyakig benne vagyunk
az egymást epizódszerűen váltogató szereplők révén kibontakozó áramlatban.
Noha a kamera
nézőpontját tekintve egy percre sem hagyjuk el a kocsi utasterét, a
cselekményvilág mégsem lesz zárt, hiszen egy lüktető városi szövetben mozgunk,
amely változatos „tájaival”, mindennapi életének totalitásával lépten-nyomon
beszüremlik a filmképbe. Amit a kocsi szélvédőjén át látunk, az végső soron
maga a valóság: egy nagyváros egy napja; ami aztán ebből úgymond bekerül a
kocsi belső terébe, az már egy más történet. Parabolaszerűen összesűrített,
végletekig letisztult motívumok láncolatából szerkeszt filmet a rendező,
miközben mindvégig ügyesen őrzi meg a véletlenszerűség, a spontaneitás érzetéből
adódó játékosságot, termékeny feszültséget.
A Taxi cselekményében a politikai állásfoglalástól a példázattá
tömörített, filozofikus epizódig sok minden megfér. Megannyi külön világ,
megannyi külön történetkezdemény, amelyek önmagukban is jó alapul szolgálhatnának
egy-egy Panahi-filmhez, ám itt tüntetően vázlatosak maradnak. Nem lehetséges látványosan,
sok színésszel, sok helyszínnel, klasszikusan kibontott drámai ívben elmesélni
egy történetet? Akkor elmondja akár egyetlen szereplő – taxiban ülve, egyetlen
kameraállásból, egy beállításban. A film ezzel egyúttal a filmkészítés
megváltozott közegére, új technikai lehetőségeire is utal – mondván: a
mobiltelefonok és fedélzeti kamerák korában már nem lehet olyan egyszerűen
megfosztani egy filmest a megszólalás lehetőségétől.
Ami viszont a
véletlendramaturgiára felfűzött, csapongó jelenetszerkesztést is egységbe
rendezi, az a filmszerűtlenségében is rajongva szeretett mozgóképi elbeszélés
és a modern nagyváros kaotikusan örvénylő tere. Panahi szemlélődő kamerája még
a maga korlátozott nézőpontjaiból is kimeríthetetlenül izgalmasnak mutatja a
valóságot, a hétköznapi életet és ezeket a városi tájakat, a modern iszlám
kultúra által formált városrészek, negyedek eleven kollázsát. Márpedig aki még
egy taxi utasteréből is képes ilyen gazdagnak láttatni egy várost, az csak
szerelmese lehet annak. A film tehát vallomás a városról is: a meghitt viszony,
az otthonosság lenyomata.
Panahi nem a
hagyományok ellen hadakozik. Egyszerűen csak állást foglal egy olyan világ mellett,
amelyben az egyén megkapja a lehetőséget arra, hogy legjobb tudása szerint maga
döntse el, milyen értékek mentén szeretné berendezni saját életét. Mindvégig
egy humanista alkotó hangját halljuk, aki hisz az emberi szolidaritásban.
Taxi Teherán (Taxi) – iráni, 2014. Írta és rendezte: Jafar
Panahi. Kép: Jafar Panahi. Főszereplő: Jafar Panahi. Gyártó: Jafar Panahi Film
Productions. Forgalmazó: Cirko Film Kft. Feliratos.
82 perc.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 71 átlag: 5.35 |
![](buttons/bontas.gif) |
|