Horror 2.0Új független horrorfilmekHebegés és belezésSepsi László
A horror mindig is a függetlenfilmes kánon mostohán kezelt műfaja volt, de a legfiatalabb generáció munkáit az indie-stílus jellemzi. Coen és Cohen közt a különbség
nem pusztán egy mássalhangzó: a hasonló intézményi háttér ellenére az amerikai
függetlenfilmet és a Hollywoodon kívül készült low budget horrorfilmeket máig
előszeretettel kezeli két külön hagyományként a filmtörténetírás.
Egyik oldalon John Cassavetes
műhelyének karcos keresetlensége improvizációkkal és method actinggal, a
másikon a Corman-iskola fillérekből forgatott rémtörténetei, amiket csak akkor
ért el az esetleg megérdemelt kritikai figyelem, mikor a könyörtelen iramú
forgatásokon megedződött rendezőtanoncok berúgták Új-Hollywood kapuit – a kettő
közül előbbi szinte feltűnésének pillanatában a kanonikus amerikai filmkultúra
részévé vált, utóbbi csak évtizedek múltán vigasztalódhatott életműdíjakkal. Néhány
kivételtől eltekintve a függetlenfilm történetének szentelt monográfiákból és
szöveggyűjteményekből (Andrew: Stranger
than Paradise, Hillier: American
Independent Cinema; Levy: Cinema of
Outsiders) a horror zsánere és rendezői rendre kiszorulnak, Sam Raimi, Frank
Henenlotter vagy Lloyd Kaufman nevét hiába keressük Spike Lee és Jim Jarmusch
közé szendvicselve. Bár a többi zsáner, kiváltképp a neo-noir és a változatos
indie komédiák alkalomadtán részesülhetnek a nekik járó analízisből, akárcsak
az intézményileg végképp off-Hollywood pornó, a horror csak kivételes esetekben
– például Geoff King vonatkozó munkájában vagy a From the Margins to the Mainstream című remek tanulmánykötetben –
bukkan fel a független kánon lapjain. Hiába a hollywoodi normák ellenében pozícionált
paradigma mindkettő, az indie és az exploitation mégis mintha két párhuzamos
univerzum lenne, külön bibliákkal – mint az utóbbit erősítő Nightmare USA és a szubverzív kísérleti
filmekig is elmerészkedő Underground USA
– és exkluzív szentekkel, akik közül csak néhányan (mint Abel Ferrara vagy David
Lynch) élvezhetik mindkét közeg megbecsülését.
Jamie Sexton a témának szentelt
tanulmányában (US Indie-Horror; Critical
Reception, Genre Construction, and Suspect Hybridity) több lehetséges okát
is felmutatja, miért csak kivételes alkalmakkor metszi egymást az „indie” és a „low
budget horror” halmaza, miközben az intézményi feltételeknek – vagyis hogy egy
független film a nagy stúdiók támogatása nélkül elkészült egészestés mozi –
mindkettő maradéktalanul megfelel. Ezek közül az első és legfontosabb, hogy a
függetlenfilm fogalma esztétikai és ideológiai kritériumokat is takar, az álomgyári
elbeszélésmódot, zsánereket és hőstípusokat különböző alkotói stratégiákon –
elsősorban realizmuson, naturalizmuson és irónián keresztül – kiforgató mozik
így válhatnak a gyakran ellenségképként megkonstruált „hollywoodi futószalag”
autentikus ellenpontjává. Ezzel szemben az ötvenes-hatvanas években – a kanonikus
függetlenfilm kibontakozásával egy időben – megszaporodott alacsony
költségvetésű tinihorrorok és fröcskölős gore filmek közt nehezebb tetten érni
az álomgyári illúziók revízióját, Herschell Gordon Lewis, Andy Milligan vagy Al
Adamson életművében a vérbő hatásorientáltság és a test roncsolásának
exploitatív attrakciója mögött csak némi elemzői munkával mutatható ki ugyanaz
a kritikai él, esetleg szerzői vízió, ami egy Monte Hellman-westernben vagy egy
Bob Rafelson-drámában evidenciának tetszhet.
Szerencsés bolygóegyüttállások
és ellenpéldák persze felbukkannak, mint a midnight movie-k az underground
kompromisszummentességét egészestés zsánermintákkal vegyítő filmtörténeti
zárványa, de kétségtelen, hogy minden (utólag) piedesztálra emelt Élőholtak éjszakájára és Texasi láncfűrészes mészárlásra tucatnyi
árnyékban hagyott The Gore Gore Girls és Touch of Her Flesh jut. De ahogy az ezredfordulóra az exploitation
és európai művészfilm közt is fokozatosan elmosódtak a határok (lásd a francia
extrémizmus esetét), úgy az olcsó horrorok is mind nagyobb szerepet kapnak a
függetlenfilmes zsánerpalettán, kezdve rögtön a Blair Witch Project mainstream sikerével. A közelmúlt néhány
független finanszírozású horrorsikerének – mint a Valami követ és a The
Sacrament – készítői már a fantasztikus zsánereknek fenntartott
fesztiválokon túl a művész- és indie szcénát megmozgató mustrákról (Cannes,
Chicago, Velence) is jelölésekkel és elismerésekkel térhettek haza – igaz, ezek
gyakran kisebb, periférikus filmeknek szánt díjak. Új irányba tapogatódzó
független sztárszerzők próbálják ki magukat horrorban is (Jim Jarmusch: Halhatatlan szeretők; Kevin Smith: Tusk; Bobcat Goldthwait: Willow Creek), így amellett, hogy
napjainkban – a műfaj történetében nem először – Hollywoodon kívül történnek
izgalmas dolgok a horrorfilmmel, a műfaj mind közelebb sodródik az
indie-esztétikához.
A falig és vissza
Miután a Sikollyal elstartolt neo-slasher hullám kreatív tartalékai
kifulladtak, és a ciklus az ezredfordulóra halovány folytatások és opportunista
remake-ek sorozatává sorvadt, a splat
packnek elkeresztelt rendezőcsapat (James Wan, Eli Roth, Alexandre Aja, Rob
Zombie és társaik) jelentették az amerikai horrorfilm új reménységét. A Kabinláz, majd a Fűrész sikere hamar bizonyította, hogy a főképp a Lionsgate stúdió
holdudvarában dolgozó direktorok visszatérése a hetvenes évek exploitationjének
tabusértő sokkértékéhez – a neo-slasher villanásnyi tőrdöfései helyett hosszas
nyiszatolás egy rozsdás fűrésszel – pontosan azt a vérfrissítést hozta magával,
amire szükség volt a zsáner újbóli rentábilissá tételéhez. A splat pack torture pornjainak szutyokban
meghempergetett és hosszan kitartott erőszakjelenetei éppoly távol estek a
korabeli indie-sikerek introvertált intellektusától (Elveszett jelentés, Mielőtt lemegy a nap, Hervadó virágok) és
tiritarka manierizmusától (Napoleon
Dynamite, Tenenbaum, a háziátok),
mint a nagyobb költségvetéssel készült J-horror remake-k (A kör, Átok) és horrorelemekkel dúsított akció-fantasyk (Underworld, Van Helsing) nézőbarátabb
közelítésmódjától. Részben ez a stílusbeli különbség lehet az oka, hogy a
fentebb részletezett hagyománynak megfelelően a splat pack filmjeit – intézményi hátterük ellenére – a kritika a
mai napig élesen elkülönülő trendként kezeli, a Motel vagy az 1000 hulla háza
a legritkább esetben bukkan fel egy platformon az Egy makulátlan elme örök ragyogása mellett, mint számottevő
függetlenfilmes fejlemény. A trendet a következő évtizedben kényszeredett
szerializáció (lásd a Fűrész-folytatásokat),
és exponenciálisan növekvő iróniamennyiség jellemezte, a kínzások
naturalizmusát fokozatosan kiszorította a horrorbörleszk vérzuhataga, eljutva a
Chillerama trashfilm-enciklopédiájáig.
A splat pack fokozáskényszere egyik
oldalon halmozáskényszerré hízott – ha brutálisabb már nem lehet, legyen több,
viccesebb, bizarrabb –, a másikon pedig megkezdődött a klasszicizálódása: James
Wan mára franchise-zá érett Insidious-a
belezés helyett sejtetéssel, trash-retró helyett míves démonológiával kényezteti
a közönséget, ami olyannyira piacképesnek bizonyult, hogy a független
finanszírozású első rész után a folytatások már a Warner égisze alatt
készültek.
Miközben splat pack tagjainak legtöbbje továbbra is aktív – bár az Eli
Roth-féle kannibálfilm, a The Green
Inferno bemutatója évek óta csúszik, Aja a Piranha után a Szarvak szatirikus
dark fantasyjével talált rá az új irányra, Darren Lynn Bousman pedig a Fűrész-sorozat lezárulta óta a
horrormusicalben keresi az üdvösséget (Repo!,
The Devil’s Carnival) –, megérkezett és kibontakozott az amerikai független
horrorfilm legfiatalabb generációja. Mintegy felismerve a splat pack szándékolt
önparódiába átforduló gyilokpornójának fokozhatatlanságát, Ti West (The Innkeepers, The Sacrament), Adam
Wingard (A Horrible Way to Die, You’re Next),
a Kevin Kolsch – Dennis Widmyer-tandem (Starry
Eyes) vagy David Robert Mitchell (Valami
követ) észrevehetően lemondott arról, hogy ebben a stílusban hívja ki
kollégáit. A „tudom, hogy tudod, hogy mi következik” tapasztalt nézőkre építő
műfajtudatossága és a befogadói elvárásokkal való játék ugyan megmaradt, de az improvizációk,
életszerű dialógusok és nem ritkán amatőr színészek fémjelezte függetlenfilmes
trend, a mumblecore nyomán mumblegore-nak elkeresztelt legfrissebb
horrorokban ritkán találjuk nyomát a tolakodó ironikus önreflexivitásnak. Corman
és Cassavetes párhuzamosai Ti West elátkozott szállodájában találkoznak.
Húsdaráló üresjáratban
Amellett, hogy a generációs
jelleget tovább erősítve a mumblegore-hoz
köthető alkotók rendre felbukkannak egymás filmjeiben és a V/H/S-széria found footage
antológiáinak is elsősorban a közösségépítés a legfontosabb hozománya, a
visszatérés naturalista filmstílushoz szintén a rendezőcsapat markáns
elhatárolását szolgálja elődeiktől. Bár a trendhez kötődő filmek közt found
footage munkákat (Willow Creek, The
Sacrament), kézikamerás keresetlenséget (A Horrible Way to Die) és letisztult stílusjátékot (House of the Devil, Valami követ)
egyaránt találunk, a rögreál ezúttal nem pusztán formai felületkezelést jelent.
Miközben nyilvánvaló high conceptek irányítják a nézői prekoncepcióit – vak
háborús veterán egy farkasember ellen (Late
Phases), nemi úton terjedő slasher-stalker terrorizálja suburbia
tinipopulációját (Valami követ),
őrült tengerész rozmárrá operál egy tenyérbemászó rádióst (Tusk) –, a felkorbácsolt elvárásokat semmibe tartó fecsegések és
hétköznapi üresjáratok teszik próbára, amibe óhatatlanul nagyobb erővel
robbannak be a játékidő utolsó harmadára tartogatott erőszakjelenetek. De a
műfajtudatosság a néző könyörtelen várakoztatásán túl a kisebb-nagyobb
csavarokkal vagy perspektívaváltásokkal megbolondított formulákban is tetten
érhető: az A Horrible Way to Die
sorozatgyilkosfilmje messze nagyobb hangsúlyt fektet az alkoholista hősnő
rehabilitációjára, mint a portyázó pszichopatára, a tíz kicsi indián jellegű
slasherként induló You’re Next
átfordul halálcsapdákkal és fekete humorral spékelt össznépi átverősdibe, a Valami követ pedig a szexuális traumák
és az elpusztíthatatlan slasher-monstrumok összefüggéseit gondolja tovább egy
carpenteri letisztultságú meta-koncepcióban.
Bár You’re Next-tel, majd a Reagan-éra szuperkatona-filmjeit a Mostohaapa-féle pszichothrillerekkel
keverő The Guest-tel Adam Wingard
társainál merészebben nyúl ironikus zsánerretróhoz, a mumblecore naturalizmusa a
stíluson túl is hoz egyfajta lecsupaszodást. A The Sacrament szektás horrorja vagy a Cheap Thrills mizantróp pszichológiai játszmája egyetlen –
végkifejletét tekintve meglehetősen kiszámítható – szituációt bont ki érzékeny
figyelemmel, miközben az elkerülhetetlen halálesetek mellett jóval fontosabb
lesz az egymás mellé került karakterek együttműködésének dinamikája. A mumblegore nem csupán azáltal tesz egy
lépést a valószerűség irányába, hogy szereplői hiteles társadalmi háttérrel
megtámogatott figurák – fiatal munkakeresők (The Innkeepers, Starry Eyes) vagy megviselt harmincasok (Cheap Thrills, Feloldozás) –, de
jellemrajzaiban is gazdagabb a splat pack
olykor rajzfilmszerűségig redukált és eleve kínhalálra szánt töltelékkaraktereinél.
A fantasztikum, ha egyáltalán megjelenik a filmekben – mint a Valami követ és a Feloldozás absztrakt démonai vagy a Lételem zombijai – elsősorban katalizátora az eseményeknek, a
cselekményt a csapdahelyzetbe került, jellemhibákkal is jócskán bíró figurák
interakciói viszik előre, a borzalom forrása pedig elsősorban vergődésük és
meghasonlásuk a kelepcében, nem pedig fizikai pusztulásuk látványa. Ennek a
kiélezett határhelyzetnek kínálják adekvát vizuális metaforáit a Lételem vagy a Willow Creek szűkös és hermetikusan lezárt (egy lerobbant autó,
illetve egy sátor) játszódó, elnyújtott kulcsjelenetei, ahol az odakint
portyázó monstrumok tartják hosszú perceken keresztül nyomás alatt a mindinkább
leépülő főhősöket. Ahogy a filmszöveg megszabadul a splat pack trash-barokkjának posztmodern ornamentikájától, az új
generáció úgy rántja le figuráiról a civilizációs nüanszokat, hogy eljusson a
legprózaibb motivációkig, életösztöntől (Valami
követ, Lételem) a nyereségvágyon át (Cheap
Thrills, You’re next) a felemelkedés ambíciójáig (Starry Eyes). A trend filmjeinek hősei kiélezett mikroszituációkban
mennek keresztül meghökkentő szerepcseréken és sokkoló pálfordulásokon (Lételem, Cheap Thrills, You’re next),
miközben a testhorror elemei is mindinkább a karakterek pszichológiai
torzulását vagy sérüléseit illusztrálják. A Starry
Eyes bőrét levedlő színésznőjének újjászületés-metaforájában vagy a Tusk megcsalt és egzotikus háziállattá
degradált rádiósának rozmárosításában egymásba íródik hús és lélek, a Valami követ alakváltó démonja pedig
maga a megtestesült pszichológiai trauma, aminek egyetlen célja, hogy prédáinak
zaklatottságát fizikai valójuk újrarendezésével támassza alá (lásd a kerékbe
tört első áldozat tengerparti kompozícióját).
Az ezredfordulós extrémizmusra
adott ellenreakcióként is olvasható kortárs független horror pszichológiai hiteleséggel
és realizmussal igyekszik újra súlyt adni a zsáner borzalmainak, eközben
hasznosítva az elsősorban az indie-szcénához kötődő mozik stílusjegyeit. A monstrumok
tengő-lengő karakterek fecsegéssel telített mindennapjait zúzzák ripityára, de
már mutatkoznak a továbblépés első jegyei: a Valami követ vizuális világának Gregory Crewdson fotóit idéző
artisztikuma vagy a The Innkeepers kimódolt
eseménytelensége a zsáner egy olyan variációját ígéri, ahol a kertvárosi
indie-drámák báránybőrében a horror vérfarkasa vicsorog.
VALAMI KÖVET (It Follows) –
amerikai, 2014. Rendezte és írta: David Robert Mitchell. Kép: Mike Gioulakis.
Zene: Rich Vreeland. Szereplők: Maika Monroe (Jay), Keir Gilchrist (Paul),
Bailey Spry (Annie), Jake Weary (Jeff). Gyártó: Animal Kingdom / Northern
Lights. Forgalmazó: Vertigo Media Kft. Szinkronizált.
100 perc.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 125 átlag: 5.5 |
![](buttons/bontas.gif) |
|