Magyar MűhelyBeszélgetés Erdély Mátyással„Olyan, mint egy tánc”Soós Tamás Dénes
A Saul fia operatőri módszerében is eltért a Holocaust-filmek sémáitól.
A Saul fia nemcsak témájában, de
formájában is egyedi. Fajsúlyos képekkel, szokatlan képarányban, szigorú
esztétikai koncepció mentén meséli történetét.
*
„Dogmát”, szabályrendszert
írtatok a filmhez. Ez miből állt?
Sok mindent
kijelöltünk magunknak – például hogy egy optikával forog a film vagy végig kézben
lesz a kamera –, és sok mindent megtiltottunk, például hogy nem lesz benne
rossz értelemben vett filmes dráma. Nemes László már a Türelemben is azzal kísérletezett, hogy amit nem mutatunk meg, az
legalább olyan fontos, mint amit igen. A Saul
fiában aztán a tartalom és forma tökéletesen egymásra talált, sőt, csak ez
a forma tette lehetővé ezt a filmet.
Arra is törekedtetek, hogy a film ne legyen „szép”.
Ez volt talán az
első pont a papírunkon. A filmkészítést sok operatőr úgy közelíti meg, hogy
szép képeket akar csinálni. Szerintem ez nem jó hozzáállás, különösen egy ilyen
témánál. Mi elutasítottuk az esztétizálást. A szépségnek egészen máshonnan kell
fakadnia: leginkább a kép igazságából, őszinteségéből. Röhrig Géza arca a film
végén szerintem gyönyörű – de nem azért, mert csinos rajta a fény, hanem mert
olyan jelentést hordoz.
Az is kitétel volt, hogy nem totálokat mutattok, hanem
azt, amit a főhős láthat a koncentrációs táborból. A háttérbe kellett
komponálnod a nagyobb történéseket, miközben a kamerával rátapadtál és a kép
közepére keretezted a főszereplődet.
Ez olyan, mint
egy tánc: ki kell találni, hogy ki, mikor, hova lép. Ez izommemória. Az ember
elpróbálja, látja, hogy mi működik és mi nem, majd megejti a változtatásokat,
és annyiszor elismétli, hogy benne legyenek a mozdulatok a lábában, a kezében.
Ilyenkor szét kell szedni a hosszú snitteket, és kis darabokból összerakni.
Nemes László és Krasznahorkai Balázs minden egyes snittet nagyon pontosan
kitaláltak és felépítettek. Végül azt vettük fel, amit ők floor plan-ekkel együtt lerajzoltak. Néhány jelenetnél nem működött
a gyakorlatban az, amit kitaláltunk, de olyankor változtattunk. Könnyen el
tudtunk rugaszkodni a tervtől, mert sok kapaszkodónk volt.
Hanyadjára sikerült felvenni ezeket a komplikált
snitteket?
A tervezett
nyersanyagmennyiségen belül maradtunk. Általában öt-tíz felvétel készült egy
jelenetből, amit nyilván sok próba előzött meg. Ez két-három perces hosszú
beállításoknál nagyon jó szám. Egy-egy jelenetben helyszínt váltunk, liftezünk,
főszereplőt követünk, és persze a rengeteg háttérszereplőt is koordinálni kell.
A forgatás során Röhrig Gézával furcsán intim viszony alakult ki köztünk,
hiszen nekünk együtt kellett lélegezni. Ha én reagálok arra, amit ő csinál, akkor el vagyok késve. Mindig előre
kellett tudnom, hogy mit fog csinálni. A forgatást a film legelső snittjével
kezdtük – ez László zseniális döntése volt –, ami egy nagyon bonyolult,
rengeteg statisztát mozgató jelenet, és ahogy ezt a snittet felvettük, az egész
összerázódott. Géza megértette, hogy az arcától végig 40 cm-re lesz a kamera,
és azt is, hogy miben korlátoz engem ez a 15 kg-s gép a vállamon, milyen
távolságokkal tudunk dolgozni, hogyan kell mozognia és figyelnie rám.
35 mm-es filmre forgattatok, ráadásul a manapság nem
nagyon használt akadémiai képarányban. Miért?
A 35 mm sose volt
kérdés. Amit a 35-ös film tud, az egészen csodálatos. Egyszerűen erősebb a kép
hatása. Lehet egy digitális kamerának több milliárd pixele, ez nem a számokról
szól. De nemcsak filmre forgattunk, hanem arról is vetítünk: két 35-ös kópiával
indult Budapesten a forgalmazás, és persze rengeteg DCP-vel. Aki elcsípi a
35-ös kópiát, annak átütőbb moziélményben lesz része.
A képarány
esetében kettő között vacilláltunk. Egyrészt felmerült az anamorf, amelynek még
kisebb a mélységélessége, viszont az arc mellett több dolog bekerült volna a
képbe. De a 2.39-es helyett végül az 1.37-es képarányt választottuk, mert arra
jutottunk, hogy megint csak több a kevesebb. Az 1.37 olyan, mint egy
igazolványkép: egy arc, és az a kevés, ami beszűrődik mellette, nekünk tökéletesen
elég volt.
„A digitalizációval elveszítjük a mozit” – nyilatkozta
Nemes László. Egyetértesz vele?
Amikor életemben
először digitális vetítésen voltam, olyan érzésem volt, mintha nem láttam volna
a filmet. Nem született meg a moziélmény. A digitális vetítés olyan, mintha egy
nagy monitort vagy tévét néznék. László is erre gondolt, és ezzel teljesen
egyetértek. A filmmel szemben a digitális kópiának nincs meg az a mélysége, az
a teste. Olyan ez, mintha összehasonlítanál egy olajfestményt és egy reprodukciót.
Gondold el, ha a Louvre-ban leszednék a képeket, eltennék egy széfbe, és
tökéletes reprókat tennének ki helyettük. Pixelről pixelre megegyezne a kép, de
mégsem lenne ugyanaz.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 119 átlag: 5.37 |
![](buttons/bontas.gif) |
|