Film / RegényJason Reitman: NyárutóCsaládi pótlékBaski Sándor
A
szatirikus hangvételű filmeket forgató Jason Reitman kirándult a melodráma
világába. A humorról lemondott, de nem tagadta meg teljesen magát.
Az
ifjabb Reitmannek már pályája első szakaszában sikerült elérnie azt, amit
apjának, a megbízható vígjátékrendezőnek több évtized alatt sem: filmjein fel
lehet ismerni az alkotói kézjegyeket. A Köszönjük,
hogy rágyújtott!, a Juno, az Egek ura és a Pszichoszingli nem feltétlenül minősülnek ugyan szerzői
produkcióknak, de különc hőseik, a dráma és komédia határán egyensúlyozó
hangvételük és Reitman fanyar humora összekötik őket. Ez a sor szakadt most meg
a Nyárutóval, amely látszólag 180
fokos fordulatot jelent a még mindig fiatalnak számító rendező életművében.
A Joyce
Maynard regényéből adaptált történet akár a romantikus melodrámák kortárs
nagymesterének, Nicholas Sparks-nak a tollából is kipattanhatott volna. A zsáner
bevált receptjét követve olyan karaktereket vonultat fel, akik tökéletesen
kompatibilisek egymással, vagyis éppen a másik legkínzóbb vágyait hivatottak
kielégíteni. A kristálytiszta képletet legfeljebb annyival bonyolítja a Nyárutó, hogy kétszereplős játszma
helyett egy sajátos szerelmi háromszöget rajzol fel. A börtönből szökött,
családcentrikus Frank nemcsak a depressziós és agorafóbiás Adelnek hozná el a
szabadulást, de apafiguraként is szolgál a nő fia, Henry számára. A leküzdendő
akadályt, az idillt fenyegető külvilágon kívül, Frank és Adel múltbéli –
egymással természetesen komplementer – traumái jelentik, illetve ezzel
párhuzamosan Henry-nek is fel kell dolgoznia, hogy már nem ő az egyetlen férfi
anyja életében.
A rendezőre
jellemző szatirikus látásmódnak, egy rövid jelenetet leszámítva, nyoma sincs a Nyárutóban, a műfaj- és hangnemváltás
mégsem nevezhető teljesen előzmény nélkülinek. Reitman tulajdonképpen eddig is
olyan filmeket készített, amelyek végkicsengésüket tekintve a konzervatív értékek
fontosságát hirdették. A társadalmi konvenciókra és elvárásokra látszólag
fittyet hányó főszereplői – mint a Juno
terhes tinilánya, az Egek ura
elköteleződéstől rettegő HR-ese vagy a Pszichoszingli
megkeseredett írónője – valójában mind „normális életre” áhítoznak. Adel,
Frank és Henry leginkább abban különböznek tőlük, hogy ők nem is tagadják ez
irányú vágyaikat, Maynard története ráadásképpen a nemi szerepek bemutatását
illetően is mélységesen konzervatívnak mutatkozik. A Nyárutó világában a depresszió által megbénított gyenge Nő
passzívan várja, hogy a Tökéletes Férfiként bemutatott Frank – aki a film
elején szó szerint egy szuperhős-képregény mögül lép elő, a fináléban pedig
napfény-glóriát is kap – megváltsa őt.
Kate
Winslet és Josh Brolin visszafogott alakításain kívül leginkább Reitman
rendezői kvalitásait dicséri, hogy a vásznon feleannyira sem tűnnek kínosnak és
didaktikusnak ezek a jelenetek, mint leírva. A Nyárutó első harmadában Reitman, szokásához híven, elsősorban
képekkel mesél, a beszédes színészarcokra, az árulkodó gesztusokra koncentrál. Sikerül
pár perc alatt megágyaznia a film elégikus alaptónusának – ebben Rolf Kent
sejtelmes zenéje is nagy szerepet játszik –, és egészen a fináléig nem is enged
a giccs csábításának. Az Adel és Frank közt vibráló erotikus feszültséget is
képes szavak nélkül feltárni – a szexjeleneteket érzéki „ételpornóval”, a
tésztagyúrás közös aktusával helyettesíti –, de a három szereplő nézőpontjának
váltogatása és az álomszerű flashbackek felvillantása sem okoz stílustörést.
A
forgatókönyvet is jegyző Reitmant csak akkor hagyja cserben az arányérzéke,
amikor beszéltetnie kell a szereplőit. Már a felnőtt Henry narrációja sem tűnik
feltétlenül szükségesnek, de a főhősökkel kimondatni a „tanulságot” – Frank
Adelnek: „Azért jöttem, hogy megmentselek” – még kevésbé elegáns megoldás. Maynard
történetének leplezetlen szentimentalizmusát Reitman a fináléban sem tudja zárójelbe
tenni, ezen a ponton végképp becsatlakoztatja a filmet a nézőríkató romantikus
melodrámák kánonjába.
Ami
sikerült a szintúgy regényből adaptált Köszönjük,
hogy rágyújtott! vagy az Egek ura
esetében, az itt nem: a rendező világa helyett az írói akarat bizonyult
erősebbnek.
NYÁRUTÓ (LABOR
DAY)
– amerikai, 2013. Rendezte: Jason Reitman. Írta: Joyce Maynard
regényéből Jason Reitman. Kép: Eric Steelberg. Zene: Rolfe
Kent. Szereplők: Kate Winslet (Adele), Josh Brolin (Frank),
Tobey Maguire (Henry Wheeler), Gattlin Griffith (fiatal Henry
Wheeler). Gyártó: Right of Way Films. Forgalmazó: UIP-Duna Film. Feliratos.
111 perc.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 373 átlag: 5.49 |
![](buttons/bontas.gif) |
|