KritikaCouch SurfVariációk kanapéraHuber Zoltán
Dyga
Zsombor humoros és groteszk etűdjeit Freud Zsigmond és Woody Allen kedvenc
bútordarabja ihlette.
A kanapé igen érdekes
bútordarab. Nemcsak a nappalink, de az életünk fontos kelléke, ülő- és
fekvőhely, a kényelmes beszélgetések és kényelmetlen éjszakák észrevétlen
kísérője. A főnév konkrét, elsődleges értelméhez az idők folyamán számtalan
asszociáció tapadt. A szó az otthonosság és az otthontalanság érzését ugyanúgy
felidézheti bennünk, mint a nagy megmérettetések előtti várakozások, a
veszekedések utáni különalvások vagy épp a terápiás feltárulkozások fontos
perceit. Sőt, a kanapé egy divatos kifejezés részeként mostanság újabb
jelentésréteggel gazdagodik, az alternatív utazási lehetőségként divatba jött couch
surfing ugyanis már a hozzá kapcsolódó életmód szinonimájaként is működik.
Ha jobban belegondolunk, a kanapéról kanapéra vándorló, mások életébe
bepillantó átutazó, illetve a saját figuráit tanulmányozó, újabb és újabb
mozikat forgató filmes között nem is olyan nagyok a különbségek.
Dyga
Zsombor és alkotótársai kitűnő érzékkel választottak címet és vezérfonalat,
mikor szkeccsfilmjük ötletforrásaként, dramaturgiai segédeszközeként és
összekötő motívumaként egyaránt a kanapét használják. A Couch Surf tíz
epizódja hétköznapi figurákat mutat be, akik az ismerős berendezési tárgyon
ülve, egymással beszélgetve keverednek furábbnál furább helyzetekbe. Kezdetben csak
sodródnak az árral és nem igazán értik az eseményeket, majd ha csak egy
pillanatra is, de kénytelenek szembenézni a saját illúzióikkal, illetve önmagukkal.
Hol finoman elrajzolt, hol kifejezetten groteszk szituációk bontakoznak ki, humoros
fordulatokkal és pimasz csattanókkal fűszerezve. Nem társadalmi metszet és nem
is nemzedéki portré születik, a hangsúly a játékosságon és a koncepció
variációs lehetőségein van, az alkotók a kanapéhoz kapcsolható fontosabb
jelentéstársításokra fókuszálnak.
Dyga
Zsombor üde színfoltja a hazai filmes palettának. Imádott műfajait és kedvenc
előképeit képes jótékonyan továbbgondolni és minden erőlködés nélkül átültetni
a számunkra is ismerős környezetekbe. Az író-rendező szimpatikus
elhivatottságát szerencsére a finanszírozási problémák sem befolyásolják, a
kisebb költségvetés és a magas színvonal nála nem egymást kizáró tényezők. Az Uno apokaliptikus rövidfilmje, a Tesó
békásmegyeri „indie-vígjátéka” és a Kész cirkusz lakóparki
akcióvígjátéka után a Köntörfalak rafináltan egymásba fűzte a romantikus
komédiák, a bosszúmozik, a háztáji thrillerek és a kamaradrámák elemeit és
elbeszélői megoldásait. A Couch Surf különálló epizódjai újabb
zsánerkalandozásokra adnak lehetőséget, a fő iránymutatást Woody Allen és
követői biztosítják, míg sorvezetőül a hétköznapok jobban-rosszabbul palástolt
szorongásai szolgálnak.
Az
epizodikus szerkesztésmód nagy előnye, hogy az ötletek egymástól függetlenül is
kibonthatóak, nincs feltétlenül szükség komolyabb elbeszélői kapcsolódásokra. A
párkapcsolati zűrök mellé nyugodtan illeszthető morbid mini-krimi vagy frappáns
horror parafrázis, a mai magyar közállapotokat kifigurázó, orwelli abszurd és
egy „pokoli” parabola békésen megférnek egymás mellett. Bár a történetek
színvonala némileg ingadozó, a fanyar humor, a közvetlenebb hangulatok és a
tetszetős képi világ jótékony összhangot eredményeznek. Az egyes felvonások
között talán nem ártott volna némi áthallást és feszesebb tematikai egységet
biztosítani, a film felépítése mégis működik. A szkeccs-forma legnagyobb erőssége
ez esetben talán az lesz, hogy tulajdonképp mindenki főszerepet játszik, a
színészek így egyértelműen brillírozhatnak.
Dyga
magabiztosan, tetszetős stílusban mesél, szépen visszatartja a kulcsfontosságú
információkat és jó tempóban tárja elénk a történeteket. A karakterek és a
párbeszédek életszerűek, a helyszínek ezúttal is remekül mutatnak a vásznon, a
teremtett atmoszférák mégsem tűnnek mesterkélteknek. A magyar közönségfilmet
gyakran éri az a vád, hogy bántóan izzadságszagúan, erőltetetten próbál lazának
tűnni. A Couch Surf ékesen bizonyítja, hogy a könnyedebb, játékosabb
forma és az igényesség remekül kiegészíthetik egymást. Egy fesztelen komédia
nem törvényszerűen lapos vagy ötlettelen – még akkor sem, ha a film ihletője
egy egyszerűnek tűnő bútordarab, mondjuk épp egy kanapé volt.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 484 átlag: 5.37 |
![](buttons/bontas.gif) |
|