Magyar Műhely1956 utóéleteFelejtés-kurzusokSchubert Gusztáv
Az „októberi vihar” szenvedélyes
és igaz nagy filmje/regénye nem készülhetett el. A forradalmat leverő Kádár
rendszerében ‘56 tabu volt, 1989 után pedig már nem tudtunk róla hitelesen
beszélni.
Felejteni sokféleképpen
lehet. Spontán módra, mindenféle hátsó szándék nélkül, a biológiai-lelki
önvédelem kegyelméből. Gyakran panaszkodunk memóriánk gyengeségére, de hogy
megértsük, milyen szerencsések vagyunk, mit köszönhetünk e fogyatékosságnak, Borges
egyik telitalálatos novellájában megidézi Funes-t, az emlékezőt, aki viszont egyáltalán
nem tud felejteni, évtizedek múltán is élénken emlékszik élete minden percére,
minden benyomására a legparányibb részletig. Jelene nincs, mert kitölti,
elnyomja az emlékezés, fekszik az ágyán és „visszaél”. A hibátlan memória
paradox módon nem áldás, hanem átok.
Funes tökéletes
memóriája ritka defektus, százezerből (millióból?) egy embert, ha sújt, a közösségeket,
egész nemzeteket igazából épp emiatt nem veszélyeztetheti. A kollektív
emlékezetben csak a legnagyobb drámák, legfájóbb szenvedések hagynak mélyebb
nyomot, de azok is inkább csak akkor, ha valamilyen ok miatt nem lehet feldolgozni,
kibeszélni a múltbeli traumát. Akkor viszont épp oly végzetesen beleragadhat
egy társadalom, egy kultúra, vagy vallás a múltba, mint Borges elátkozott hőse.
Az a nemzet, amelyre újra és újra hódítók kényszerítik rá az akaratukat, nagymértékben
ki van téve annak a veszélynek, hogy a szenvedésre, a végzetre építse fel az
identitását. Nem kell messzire mennünk, az ótestamentumi zsidóságig, vagy a síitákig.
„Balsors, akit régen tép” – az elmúlt ötszáz év sorozatos vereségei, történelmi
katasztrófái miatt mi magyarok igencsak rá vagyunk hangolva a fatalizmusra. 1956
is a gyásznapok sorába került. Az októberi forradalom azonban, ha leverték is, nem
kudarc volt, hanem varázspillanat, egy normális társadalomban nem szégyenkezni
kellene miatta, hanem bátorságot meríteni belőle. Dávid szembe szállt
Góliáttal, egy kis nemzet a megszállók túlhatalmával, a Föld egyhatodával. Ez a
tisztaság és bátorság, ez a civilkurázsi onnantól kezdve minden zsarnoksággal
szemben erőt és példát kellett volna, hogy adjon.
Hogy mégsem így történt,
az az igazi magyar fátum. Mikor láttuk, láthattuk így 56-ot? A Kádár-korszakban
semmiképp. És meglepő módon a rendszerváltás után sem. Egy-két röpke évig talán,
89-90 fordulóján, de aztán 56 emléke 1992 októberében már megint a politika martaléka
lett.
1957 után a hatalom
kifordította sarkából 56-ot, a forradalom „ellenforradalom” lett, és
harminchárom éven át nem lehetett nevén nevezni. Sem a forradalmat ünnepelni,
sem a leverését meggyászolni nem lehetett. Nem először történt ilyen a magyar
történelemben, 1848-49 szabadságharcával ugyanez esett meg. A különbségek
persze nem mellékesek, ‘56 leverése és utóélete páratlan a magyar
történelemben. „A világtörténelemben százával sorjáznak a
levert forradalmak, de az, hogy egy győztes forradalmat egy képzeletbeli
forradalom (Kádáré) siklasson ki, példa nélkül áll. Amíg ez nincs megírva,
márpedig nincs megírva, addig nem beszélhetünk ‘56-os filmről, drámáról,
regényről, csak borzalmas és heroikus szenvedéstörténetekről, amelyek amúgy
megeshettek volna bármely forradalomban, bármely megtorlásban.” – írtam negyedszázaddal
ezelőtt. 1989 előtt ezt a politikai drámát értelemszerűen nem lehetett
színpadra vagy filmre vinni. Azóta Kornis Mihály megírta a királygyilkos Kádár/Macbeth
kísértetdrámáját, és dokumentumfilm is megidézte a Nagy Imre szellemével
viaskodó agg Kádárt. Mészáros Márta pedig a Temetetlen
halottban nyitotta fel a titkosított Nagy Imre-dossziét.
Mert hát mi is történt
56 bukása után. Nem az ilyen helyzetben megszokott politikai menetrend szerint
alakultak a dolgok, nem Rákosi verte le a forradalmat, hanem egy áruló forradalmár.
1956 utóéletének egyik kulcskérdése, kicsoda Kádár János? Az ellenforradalmat
leverő forradalmár? (Ő így képzelte.) A forradalmat leverő ellenforradalmár? (Nagy
Imre és társai alighanem így gondolták.) Vagy egyik sem? De akkor mit
képviselt? Milyen eszmét? Milyen közösséget?
„A Fehér Könyvet olvasva kiviláglik, hogy az
eszme, aminek nevében Nagy Imrét elítélték, nem létezett. Kádár valóban középen
állt Rákosi és Nagy Imre között, csak éppen e két rendszer között nem volt egy
harmadik, nem volt ott semmi más, csak a hatalom.
Ha Kádár Rákosi után következik, betöltve azt a helyet, amire világszemlélete
predesztinálta, alighanem jó király lett volna, Nagy Imre után, a polgári forradalom
után, szükségképpen zsarnokká kellett lennie. Kádár Nagy Imrének a
reformkommunizmusban nem utódja, hanem elődje volt. Azzal, hogy kivégeztette,
végérvényesen meghúzta saját reformerségének határát. A többpártrendszer, a
piacgazdaság, a munkástanács szavakat törölnie kellett reformszótárából, hacsak
nem akarta beismerni, hogy Nagy Imrét ártatlanul végeztette ki. Nagy Imre
kivégzésével Kádár nem helyretolta, hanem éppenséggel kizökkentette a helyi
időt. Rázárta az országra a múltat. ‘58 után ‘53-ba, a reformkorszak kezdetéhez
vetette vissza; ólomlábakon cammogtunk a forradalomba, amit egyszer már megvívott
Magyarország.
Idők és elvek káosza – ez az, ami miatt a Nagy Imre-per mellett ‘56
és ‘58 rendszerhű feldolgozása sem
lehetett publikus. Csak beszélni, szónokolni lehetett az „ellenforradalomról”,
drámai formába önteni nem. Mert egy igazi drámában azonnal lelepleződött volna
a kizökkent idő. A kádári fantazmagóriát a „kétfrontos harcról”, meg az „ellenforradalomról”
csakis további csúsztatásokkal lehetett hitelesíteni.”
A kétfrontos harc
eszméje, a nagy hazugság, miszerint a Kádár-kormány egyszerre szállt szembe a
sztálinistákkal, illetve a „revizionistákkal” (a Nagy Imre-vonallal), akiknek a
forradalmi hevülete „veszélybe sodorta a munkásállamot” Dobozy Imre színdarabjából
forgatott Virradat forgatása idején
még nem volt kimunkálva –, Keleti Márton tehát abból az ellenségképből
gazdálkodott, amit készen talált, a rákosista propagandafilmek örökségéből,
amely a „régi rend” képviselőiben látta az első számú közellenséget (földesurak,
módos gazdák, horthysta tisztek és sokan mások, gyakorlatilag mindenki, aki nem
proletár volt vagy szegényparaszt). A Virradat
nézője úgy érezhette, mintha a régi rend jött volna vissza október 23.-án. Csakhogy
56-ot úgy bemutatni, mint a régi rend lázadását, amit aztán az újjászerveződő
munkáshatalom sikeresen visszavert, ez a verzió aligha lehetett Kádár ínyére, mert
egyértelműen Rákosival azonosította volna őt. Kádár tényleg semmiben sem
hasonlított az elkergetett diktátorra, sem nézeteiben, sem mentalitásában. Az
ortodox kommunistákra azonban óriási szüksége volt, 1957-58 során egyértelműen
ez a politikai erő volt túlsúlyban, Kádár a szovjet csapatok mellett az ő
segítségükkel verte le a forradalmat. Csakhogy Kádárnak hamarosan súlyos árat
kellett fizetnie ezért a támogatásért: végeznie kellett Nagy Imrével.
A Nagy Imre-per természetesen
nem volt nyilvános, de a kivégzés tényét nem hallgatták el, hiszen a súlyos
megtorlás a félelem fenntartásának eszköze volt.
Nem a „királygyilkosság”
volt a nagy tabu, az nyílt titok volt, hanem az a narratíva, ami ebből a
gyalázatos tettből szükségszerű, sőt pozitív cselekedetet kerekített. A múlt
eltitkolása, részleteinek elhallgatása, retusálása sohasem tud annyit ártani,
mint a valóság helyébe hazudott mese.
A 60-as évek magyar
filmművészete ugyan hajlott a konszenzusra, de a politikai gyilkosság tisztára
mosására sohasem vállalkozott. Igaz, az új rezsim ezt akkor már nem várta el,
megelégedett azzal, hogy a film és az irodalom a középutas hatalmat
mérsékeltnek és emberségesnek ábrázolta. A kétfrontos harc a korszak nagy
tablóiban (Párbeszéd, Húsz óra, Tízezer nap) sokfrontos szembenállássá változott, ahol mindenkinek
megvolt a maga igaza és bűne, ahol mindenki kapott és adott sebeket. A 60-as
évek magyar filmje Fábri Zoltántól Kósa Ferencig, Szabó Istvántól Sára Sándorig
mindig személyiségekben, sorsokban mesélte el a történelmet, nem politikai
frázisokban. Ez a sokféle szempontot mérlegelő hozzáállás valóban a
sztálinizmus ideológiai fanatizmusának meghaladása. Úgy tűnt a szocializmus
kapott még egy esélyt, hogy megmutathassa, a proletárdiktatúra kisiklás volt,
lehetséges egy humánusabb és élhetőbb változat, az „emberarcú szocializmus”.
1968, a cseh tavasz vérbefojtása erre az emberarcra mért irtózatos ütést. Kádár
– ha nem is önként és dalolva – de részt vett a cseh reformerek eltávolításában,
vagyis egy újabb politikai gyilkosságban. És ezzel saját rendszerét is
hiteltelenítette. A hetvenes évek Magyarországa nem azért lett szürke és
reménytelen, mert „begyűrűzött az olajválság”, hanem mert a rendszerben nem
lehetett hinni többé, a szép mese hirtelen keserű hazugsággá változott. A
hetvenes évek végétől egyre több film idézte föl az ötvenes éveket, benne
56-ot. De ezekben a filmekben a horrorisztikusan erőszakos és fojtogatóan
szűkös sztálinizmus már nem önmagában és önmagáért volt érdekes, hanem mint a
másképp, de nem kevésbé nyomasztó puha diktatúra, az értelmét és hitelét
vesztett kádári szocializmus metaforája.
1989, a rendszerváltás
paradox módon egyszerre teremtette meg a nyílt és szabad beszéd lehetőségét
56-tal kapcsolatban, de ugyanakkor elvette ‘56 súlyát. Ezt ugyan az akkori
politikusok és ideológusok nem érzékelték, mert így vagy úgy szinte mindegyik
politikai párt 56 örökösének tekintette magát, a rendszerváltást pedig az
októberi forradalom folytatásának élte meg, de ez a helyzetelemzés – ha érzelmi
alapja erős volt is – nem felelt meg a valóságnak. 1956 célja az elrontott,
gyilkos ámokfutássá fajuló szocializmus megreformálása volt, 1989-as
rendszerváltás már nem korrigálni akarta a szocializmust, hanem lecserélni,
visszahozva a polgári társadalmat és a piacgazdaságot. Az 1989 utáni magyar
film – nagyon helyesen és tisztességesen – elmesélte, amit a Kádár-rendszerben
sohasem lehetett volna elmondani az októberi forradalomról, de annak a
rettenetesen szép 12 napnak az emlékét már nem tudta hitelesen felidézni, mert
új időszámítás vette kezdetét. És ezen emberi szándék változtatni nem tud:
semmi sem olyan divatjamúlt, mint a tegnapi hit, és a tegnapi történelem.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 2 átlag: 6.5 |
![](buttons/bontas.gif) |
|