FesztiválCseh FilmkarneválAz elnyomottak félelmeBartai Dóra
Idén is átfogó képet kaptunk
a sokszínű és izgalmas kortárs cseh filmgyártásról a Filmkarneválon.
A Cseh Centrum
szervezésében megrendezett Filmkarnevál még csak 5 éve indult el, de megtalálta
a helyét a budapesti nemzeti filmmustrák között és sikeresen viszi tovább a cseh
mozi jó hírét. Bizonyítva, hogy az újhullám remekművei után is készülnek olyan
cseh filmek, melyek a magyar közönség számára fontosak lehetnek a közös
szocialista múlt és a jelen hasonló társadalmi konfliktusai miatt.
A Filmkarnevál két, a
tavalyi Berlinálén bemutatott darabbal kezdett, melyből az Én, Olga Hepnarová (Já, Olga
Hepnarová) kapott végül nagyobb nemzetközi figyelmet sokkoló témája és
hatásosabb stílusa miatt. A szocialista Csehszlovákia egyik elhíresült, de ma
már elfeledett bűntényét dramatizálta két elsőfilmes rendező, Tomáš Weinreb és
Petr Kazda. A film Olga Hepnarová életén alapul, ő volt az utolsó nő, akit
gyilkosság vádjával kivégeztek Csehszlovákiában, a hetvenes években. A
huszonéves lány teherautóval egy prágai villamosmegállóban hajtott, azzal a
céllal, hogy minél több ember halálát okozza. Tervét előre megfontolta és
levélben két újsághoz is eljuttatta a nyilatkozatát. Azzal, hogy halálra ítélte
magát és másokat, bosszút akart állni a vele kegyetlenül bánó embereken és
tettét figyelemfelhívásnak szánta a világ más kirekesztettjei felé. Sötét és
kudarcos felnövéstörténetet látunk, melyben végigkísérjük mi vezette a hősnőt a
végső tettéig, hogyan szakadt el teljesen a társadalmi léttől. A gyermekkorában
lelki traumákon és feltehetően szexuális bántalmazáson áteső lány egész
életében mentális betegségekkel küzdött, családja körében sosem tapasztalta meg
a szeretetet, az iskolatársai is kirekesztették. Szexuális öntudatra ébredését
(amely a queer mozi egyik alaptörténete) sem fogadta el soha, csak alkalmi
leszbikus kapcsolatokat tudott létesíteni, és idővel tudatosan választotta a
magányt.
Testileg is megnyilvánuló
kívülállását, idegenségét a lengyel Michalina Olszańska minimalista eszközökkel
játssza el: lehajtott fejjel, kezét szorosan a testéhez szorítva, lassan,
görnyedt testtartással mozog. Nem vesz részt a közösség életében, inkább csak
megfigyeli a többi embert. Olga ritkán szólal meg, akkor is csak tőmondatokban
beszél, önreflexióit, intellektusát a leveleiből vagy a terápiákon
elhangzottakból lehet kikövetkeztetni. Olszańska erős színészi jelenléte miatt tudjuk
valamelyest mégiscsak megismerni a sötét lelkű antihős belső világát. A
rendezőpáros mindvégig tárgyilagosságra, dokumentarista megfigyelő pozícióra
törekedett. Az operatőr Adam Sikora nem különben, statikus beállításokban,
pontosan megkomponált fekete-fehér képekben mesél, többnyire Olga arcát mutatva.
Az alkotók nem hárítják a
környezetre a felelősséget, filmnek nincsenek direkt politikai vonatkozásai –
pedig a korabeli vezetés számára tabunak számított Hepnarová ügye, mivel tettét
sokáig rendszerellenes lázadásnak vélték – a háttérben mégis kirajzolódik a
korszak fojtogató légköre, a munkásosztály lehetetlen helyzete. Ebben a
világban minden intézményesítetett, de ezek az intézmények (például az egészségügy)
nem képesek felismerni és kezelni az egyéni lelki problémákat. Aki eltér az
átlagostól, nem remélhet segítséget, Hepnarová személyiségét a közöny, a
kirekesztés deformálta.
A Sosem vagyunk egyedül (Nikdy
nejsme sami) szintén a 2016-ban mutatkozott be Berlinben, ami bár nem
emelkedik ki a kelet-európai társadalmi korrajzok közül, mégis fontos darabja
tavalyi cseh filmtermésnek. A tavalyi Kobrák
és siklókhoz (Kobry a užovky)
hasonlóan a film közege ismét a cseh vidék, melyben az emberek elszigetelten
élnek a saját rögeszméik fogságában. Egy vegyesbolt, egy sztriptízbár és egy
börtön. A kis cseh falu életébe mindössze ez a három intézmény visz némi színt.
A falusiak egyedül küzdenek a félelmeikkel, képtelenek egymással valódi
kapcsolatba lépni. A hipochonder családfő (Karel Roden) munkanélküliként azzal
tölti a napjait, hogy rögeszmésen képzelt betegségeket jeleit kutatja magán. Ha
testileg nem is, de lelkileg tényleg haldoklik. Csak ordítva, sírva tud
kommunikálni feleségével és szerinte haszontalan gyerekeivel. A házasságában
végtelenül boldogtalan középkorú eladónő (Lenka Vlasáková) ezért másnál keresi
a törődést, a sztriptízbár roma kidobójával (Zdeněk Godla) kezd kapcsolatot. A
férfi egy gyermekét egyedül nevelő táncosnőt szeret, aki a gyerek börtönben ülő
apját várja haza – az amatőr Klaudia Dudová a rendező, Petr Václav előző filmje,
a Kiút (Cesta ven)
felfedezettje.
Václav társadalmi tablójában
az eseményeket nem futtatja ki drámai csúcspontokba. Az egyéni tettek láncreakcióit
figyeli meg, hogyan vezet az egyik felelőtlensége a másik konfliktusához. A
szereplők közti interakciók nagyon pontosan leírják a mifelénk is jellemző bajokat;
a családok széthullását, a gyermekek nevelésének teljes elhanyagolását, az örök
félelemben élő átlagemberek mentális állapotát. A legsúlyosabb eset a Miroslav
Hanuš alakította paranoiás neokommunista börtönőr, aki még az erdőben is az
iszlám terroristáktól retteg, kényszeresen megfigyeli a szomszédait, és
legszívesebben a saját házában élne bezárkózva. Egy személyben testesíti meg a mai
kelet-európai morális pánikot és idegengyűlöletet. Karaktere sötét és abszurd
humort visz a filmbe. Petr Václav nem csak a csehországi társdalom egy szeletét
szerette volna filmre vinni, de napjaink szétszakított Európájáról is borús képet
fest.
Az országban jelen lévő
etnikai ellentéteket humoros formában a Jihlavában is díjazott FC Roma mutatta be. Remek, hogy szervezők
bíztak abban, hogy dokumentumfilmben hagyományosan erős Csehország egyik fontos
darabja nálunk is bevonzza majd a nézőket. Egy észak-csehországi városban egy
többségében roma származású játékosokból álló harmadik ligás focicsapat egyik
szezonját figyelik meg a film társrendezői, Rozálie Kohoutová és Tomáš Bojar. A
csapat hiába szeretne játszani, a balhés múltjuk miatt, és mert mások agressziót
feltételeznek a részükről nem hajlandóak velük meccset játszani. A két
protagonista, a kapus Patrik és az edző, Pavel pedig mindeközben reflektálnak a
cigány-cseh konfliktusokra, olyan széles körben elfogadott és megingathatatlan
sztereotípiákat beszélnek ki, miszerint a cigányok nem adóznak, ingyen kapják a
gyógyszer és persze Pavelt munka közben a kukásautón utazva éri a vád a fehér
munkatársa által, miszerint a cigányok persze nem is dolgoznak.
Számon kérni a filmen, hogy adjon valamilyen választ,
miképp lehet túljutni az általános feszültségeken, nyilván nem lehet. Ahogy a
rendezők is elmondták, a szándék sokkal inkább a két focimegszállott portréja
volt, akik láthatóan szeretnek szerepelni és kifejteni a véleményüket,
indulataikat és frusztráltságukat a helyzettől. A rögzített anyagból nem
lehetett volna összeállítani a játékfilmekből ismerős narratívákat; nem egy
roma származású ember felemelkedés története ez, aki a sportban végre meg
találja az elhivatottságát és végre ki tud törni a rossz körülmények közül, – erre
a két évvel ezelőtti szlovák Koza (Kecske) című dokufikció is rácáfol. Az FC Roma sem fest idilli képet arról,
hogy a sport végre összebékíti az ellenséges feleket. A másik csapat
szurkolótáborából érkező hitlerezések vagy az olyan beszólások, mint a „nem
vagyok rasszista, de az ember legyen fehér” nem könnyítik meg a focisták
érvényesülését, így egyre cinikusabban, csalódottabban ébrednek rá, hogy nem
csak a harmadik ligában nincs helyük, de az országban sincsenek otthon. A
csapat belső konfliktusai, veszekedései (a legszórakoztatóbb, hogy mindez egy „Mondj
nemet a rasszizmusra” molinót tartva bomlik ki) végül arra késztetik Pavelt,
hogy feladja álmát. Nem hisz már abban, hogy itt valaha is közösséget építhet, külföldre
költözik, felborítva a rendezők eredeti szándékát a befejezésről.
A Hepnarovához hasonlóan a Filmkarnevál zárófilmje, A tanárnő is a szocialista korszakba
visz vissza, de a fekete-fehér helyett színekkel, harsány hangnemben teszi ezt.
A cseh Jan Hřebejk szlovák nyelvű filmje Pozsonyban, az 1980-es évek puha
diktatúrájában játszódik, és egy mikroközösség megfélemlítéséről,
szervilizmusáról és későbbi lázadásáról szól. Egy rendkívüli szülői értekezlet
adja a történet keretét, itt derül ki egy tárgyalótermi drámához hasonlóan,
hogy a gyerekek új osztályfőnöke manipulátorként befolyásolja a szülőket.
Gyenge, özvegy nőként sajnálatot keltve kér egyre több szívességet a
felnőttektől, akik így jobb előmenetelt és ez által biztosabb jövőt szeretnének
a saját gyerekeiknek. Zuzana Mauréry a némiképp túljátszott (de Karlovy Varyban
díjazott) szerepben, a mézes-mázos álarcból azonnal át tud változni agresszív,
undok manipulátorrá, akik ragaszkodik a párttitkári pozíciójához és
természetesnek veszi a bizonytalanabb helyzetűek feletti hatalomgyakorlást.
Szokatlan választás, hogy ezt a nyomasztó közeget ilyen könnyed stílusban vitték
filmre.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 2 átlag: 7.5 |
![](buttons/bontas.gif) |
|