FesztiválA nevetés gyógyító erejeSimor Eszter
Korunk
abszurditását a humor tette elviselhetővé a berlini fesztivál filmjeiben. Erre
a legszebb példa épp Enyedi Ildikó Arany Medvével díjazott alkotása.
A
Berlini Nemzetközi Filmfesztivál bizottsága mindig figyelt az aktuális
politikai és társadalmi változásokra, idén azonban a kiválasztott filmek a szokásosnál
is nyíltabban foglaltak állást. A parázs hangulatú sajtótájékoztatókon az újságírók
nyíltan rákérdeztek a meghívott alkotók politikai véleményére. A mexikói
színészt, Diego Lunát, a berlini falról kérdezték, míg az amerikai színésznő Maggie
Gyllenhaal elmondása szerint európai jelenlétével hazája politikai vezetésével
szembeni „ellenállását” fejezte ki. Az abszurd humoráról híres Aki Kaurismäki,
miután arról beszélt új filmjével, A
remény másik oldalával kapcsolatban,
hogyan kellene emberségesebben bánnunk az Európába érkező menekültekkel, ironikusan
kijelentette: „ez nem politikai állásfoglalás”. Felhívta a figyelmünket:
bármelyik nap, bármelyikünkből lehet menekült. Sok újságíró tett fel kérdéseket
a Brexittel kapcsolatban is. Az angol Danny Boyle válaszában kifejtette, hogy a
Trainspotting folytatását, a T2-t azért nem kizárólag az eredeti
filmnek is helyszínt adó Skóciában, hanem Hollandia és Bulgária bevonásával
forgatta, hogy ezzel álljon ki Európa sokszínűsége és a nemzetközi kapcsolatok fontossága
mellett. A szintén angol származású Sally Potter még nyíltabban fogalmazta meg
véleményét. A Berlinalén bemutatott filmjéről A partiról, azt nyilatkozta, hogy „abszolút politikai állásfoglalás
a darabokra tört Angliáról”. Potter arról is beszélt, hogy az emberek manapság
megfeledkeznek belső értékeikről. Új vígjátéka kapcsán ezért a humor gyógyító
erejére hívta fel a figyelmet. Különleges emberi képességünk, hogy a nevetéssel
a szörnyű vagy tragikus dolgokon is felülemelkedhetünk. A fesztivál válogatása
igazolni látszott a kijelentését: sok film ábrázolt – történetét akár a múltba,
akár a jelenbe helyezve – súlyos politikai vagy társadalmi változásokat a humor
eszközével.
Brexit buli
Sally
Potter Partija (The Party) egy fekete-fehér szubjektív beállítással indít: egy ideges
nő pisztolyt fog a nézőre. Hogy miért, az csak az utolsó képkockán derül ki. A
valós időben játszódó film minden partiszervező legrosszabb rémálmát jeleníti
meg. Annak a története, hogy a címet ihlető buli hogyan végződhet ezzel a
potenciálisan halálos szituációval. A mindössze 71 percnyi akciót magában
foglaló, agyafúrt szerkezetű film meglepő csattanóra épül. A főszereplő Janet
(Kristin Scott Thomas) élete legnagyobb elismerését ünnepli, egy hosszú és
keményen végigdolgozott kampány után kinevezik egészségügyi miniszternek. Az
ünneplésére csak pár közeli barátját és ismerősét hívta meg. A parti azonban
hamar tragédiába fullad: férje (Timothy Spall) sokkoló bejelentést tesz, ami váratlanabbnál
váratlanabb vallomások láncreakcióját indítja el. A feszes, szellemes dialógokra
épülő szituációk egy rendkívüli (nemzetközi) színészgárda alakításában kelnek
életre: Kristin Scott Thomas, Timothy Spall, Patricia Clarkson, Bruno Ganz, Cillian
Murphy. A nemzetköziség fontosságának kihangsúlyozása még olyan apró részletekben
is megjelent mint hogy Potter ír származású színészét, Cillian Murphy-t, arra
bíztatta, hogy tartsa meg eredeti akcentusát. A filmben a rendező éles
megfigyelései fejeződnek ki rendkívül szórakoztató módon. A karakterek
személyes bukásai a Brexit következtében széttöredezett ország törésvonalait jelenítik
meg.
Fonákjáról nézve
Aki
Kaurismäki abszurd humoráról ismert. Új filmje a jelenleg zajló
menekültválságot ábrázoló vígjáték. A friss szemléletének hála, A remény másik oldala (Toivon tuolla
puolen) felemelő opusz a barátságról. A film nyitójelenetében egy férfi
emelkedik ki egy fekete halomból. Khaled (Sherwan Haji) egy szénszállító hajó
rakományában érkezik Finnországba Szíriából. Kormosan sétál a városban, ez még
jobban kiemeli idegenségét. A rendőrségen törvényes úton menekültstátuszt kér. Mikor
elmeséli a tisztviselőnek a menekültek megpróbáltatásokkal terhes útját
(testvérével a magyar határnál kialakult kaotikus helyzet következtében
veszítették el egymást), a film tiszteletben tartja a helyzet komolyságát.
Mindeközben a reflektált nézőpont az irónia megszületéséhez is teret ad: „Hogyan
jutott el idáig? – kérdezi a rendőr. „Senki nem akart észrevenni.” Az állami
apparátus végül nem ítéli a szíriai helyzetet elég veszélyesnek ahhoz, hogy
maradhasson. Miközben ezt közlik Khaleddel, a háttérben a tévé épp a szíriai
háború szörnyűségeiről közvetít riportot. Másik főszereplőnk, a finn Wikström
(Sakari Kuosmanen) szintén elhagyta az otthonát. Ő alkoholista felesége elől
menekül. Illegális pókerjátszmán nyert pénzén (ez a rendkívül jópofa etap
önmagában külön kisfilmet érdemelne) éttermet nyit. Ide – a sors váratlan
fordulatának köszönhetően – a rendőrség elől meglépő Khaledet veszi fel dolgozni.
A film innentől az étterem szokatlan üzleti manővereire fókuszál: agyament
ötletekkel próbálnak több vendéget csalogatni az étterembe. Ami igazán remek a
filmben, hogy nem moralizál: akik segítenek Khalednek, azok ezt teljes
természetességgel teszik.
Magyar siker
Az
idei filmfesztivál a magyar közönség számára igazán különleges volt, hiszen
Enyedi Ildikó filmje, a Testről és
lélekről nyerte a fesztivál fődíját, az Arany Medvét. Nem vígjáték, mégis
tele van abszurd humorral, ami igazán jellemző volt a fesztivál legjobb
filmjeire. Több külföldi kritika is párhuzamba állította Enyedi filmjét Kaurismäkiével,
akinek ez a minimalista humor a védjegye: a szereplők vicces helyzetekre pókerarccal,
humortalansággal reagálnak. Enyedi filmjében két ember ugyanazt álmodja. Egy vágóhídon
dolgozó férfi és egy nő álmában szarvasként találkozik, mialatt a való életben
küszködnek a társadalmi kapcsolatokkal. A vágóhídi szarvasmarhák szűk karámjának
brutális klausztrofóbiáját a rendező a szarvasok szabad szépségével ellenpontozza.
Mintha a fenséges vad állatok a megölésre szánt szarvasmarhák idealizált
álomképei lennének. A sajtótájékoztatón Enyedi elmondta, a vágóhídi állatok
életének-halálának naturális ábrázolásával erős érzelmeket szeretett volna
közvetíteni. A helyszín ötlete személyes élményből született: véleménye szerint
a kórházak kevés tiszteletet és érzelmet tanúsítanak a rájuk bízott élettel és
halállal szemben. Az alkotók azt is elárulták, hogy a film természeti
felvételein szereplő szarvasok idomítottak, sőt a filmet kizárólag két állattal
vették fel: meghatározó személyiségük miatt a film álomjeleneteiben végig
ugyanaz a két szarvas szolgált Endre (Morcsányi Géza) és Mária (Borbély
Alexandra) alteregójaként.
Az
angol filozófus Simon Critchley az abszurd testről szóló leírásában arról ír,
hogy mi emberek hogyan élünk meg egyfajta egzisztencialista szakadékot a saját
testünkkel kapcsolatban: birtoklunk egy testet (having), de ezzel egy időben mi magunk vagyunk is az a test (being). Az abszurd humor pontosan az
összeegyeztethetetlenség szakadékára világít rá: ami alapvető emberi vágyunk, a
racionalitás (szeretnénk érteni a körülöttünk zajló világot) és a világ
irracionalitása között feszül. Az egyszerre megvalósuló létezés és birtoklás a
test esetében ezt az abszurd egzisztenciális élményt hangsúlyozza, a közelség
és a távolság ellentétpárján keresztül, a testünk fizikai megvalósulásával
szemben érzett egyidejű azonosulás és elidegenedés érzésén keresztül. Ez a
reflektált kapcsolat teszi lehetővé az irónia létrejöttét, mivel kritikai
pozíciót feltételez és ezzel a kétértelműség létrejöttéhez szükséges teret
alkotja meg. A film nem freudi álomelemzés az elfojtott vágyainkról, sokkal
inkább álom és valóság kapcsolatát, az álom megvalósulásának lehetőségét
kutatja. Ebben az értelemben nagyon hasonlít a rendező korábbi, szintén
kritikailag elismert (Cannes-ban díjazott) filmjéhez. Az 1989-ben készült Az én XX. századomban a történet végén a
nézőpont azt sugallja, hogy az imént látott film a két iker főszereplő közös
álma. Létezik-e közös álom, kollektív én-tudat? – teszi fel ismét a kérdést
Enyedi.
A
fesztiválon bemutatott másik magyar filmet is értékelte a kritika. Török Ferenc
1945 című filmje igazán kemény munka
árán született meg, tizenkét éven keresztül dolgoztak rajta. Török olyan
tragikus történelmi eseményt ábrázol – a mai, krízisekkel terhelt Európa
parabolájaként – amelynek során a többség bűnt követ el a kisebbséggel szemben.
A film kevésbé az egyén, inkább a társadalom közös felelősségvállalásáról tesz
fel kérdéseket.
Mese a Holokausztról
A
humor gyógyító erejéről szól Sam Garbarski rendező komédiája, az Egyszer volt, hol nem volt Németországban… (Es war einmal in Deutschland…). A címével
mesét ígérő film vígjáték, ami azért
izgalmas, mert 1946-ban, a második világháború lezárása után játszódik. A
koncentrációs tábort túlélő zsidók egy csoportja úgy dönt, hogy nem emigrál, hanem
Frankfurtban kezd új életet. Nem is lehetne időszerűbb egy kisebbség
beilleszkedésének nehézségeire reflektáló film. A történet valós eseményekre
épül. A második világháború után 4000 zsidó döntött úgy, hogy Németországban
marad. A film végén megjelenő felirat szerint ezt a döntésüket saját
gyerekeiknek sem tudták megmagyarázni. Miért maradtak? Dacból vagy
megalkuvásból? A film ezekre a kérdésekre keresi a választ. A narratíva emiatt
újszerű; nem a külföldre emigráló zsidókról szól (mint a háború utáni korszakot
feldolgozó filmek általában), hanem azokról, akik maradtak. Hasonlóan érdekes a
régimódi kosztümös film könnyed hangvételű stílusa: a történelmi tragédia
következményeit még erősen magánviselő időszakot a humor eszközével közelíti
meg. Németország új látószögből néz szembe saját múltjával.
David
(Moritz Bleibtreu) a textilkereskedő Bermann család egyetlen Holokauszt-túlélője
új üzletet indít, négy kereskedőtársával (az egyiküket Mácsai Pál alakítja)
importált vászonneműt kezdenek árulni a németeknek. „Hitler halott, de mi még
élünk” felkiáltással a kereskedők különböző trükkökkel, a németek bűntudatát
kihasználva csalják ki a vevők pénzét. Színpadias, bohózatszerű jelenetekben
vernek át hiszékeny háziasszonyokat. Az árusok bohóckodó performanszait a megrázó,
közelmúltra való visszaemlékezéseik ellensúlyozzák. A film mind az áldozatok,
mind a bűnösök szempontjából foglalkozik a bűntudat kérdésével. Bermannt náci
kollaborálással gyanúsítják, így az ő múltja egy amerikai kihallgató tisztnél
tett látogatásai során, a történetbe ügyesen beleszőtt flashback segítségével
tárul fel. A forgatókönyvet a rendező, Sam Garbarski, közösen jegyzi a
svájci-német író, Michel Bergmann-nal. A film Bergmann Teilacher trilógiájának adaptációja a koncentrációs tábort túlélő, a
háború után kereskedő zsidókról, melyet saját családjának története ihletett. A
filmben Bermann visszaemlékezései során derül ki, hogy humorérzéke és jó
előadókészsége miatt hogyan lett kiváltságokat élvező kedvence az egyik SS-tisztnek
(Christian Kmiotek), kinek udvari bolondjaként még Hitlerrel is találkozott
(eredeti missziója szerint a viccmesélést kellett volna megtanítania a
Führernek). Humorérzéke jelentette számára a túlélést. Bermann-t lehengerlő
történetmesélői stílusa – Moritz Bleibtreu (A
lé meg a Lola, A Baader Meinhof csoport, München) remek alakításában –
miatt nehéz komolyan venni, nem tudjuk, mennyire színezi ki a történetét. Az őt
kihallgató, amerikai ügynöknő (Antje Traue) nem hisz neki. Ő is a saját bűntudatával
küzd, mivel ő még időben elmenekült Németországból, a háború után azért jött
vissza, hogy munkájával hozzájáruljon a nácik megbüntetéséhez. A Toni Erdmann-nal feléledő német humor
ebben a filmben kissé melankolikus formában jelenik meg. A történet meglehetős
hihetetlensége felhívja a figyelmet a film különleges szemléletmódjára. Újabb
próbálkozás történelmi horrortól terhes időszak humor általi feldolgozására.
Néma komédia
Az
abszurd humor tette különlegessé a Mr.
Long (Ryu
san) című filmet is. Sabu, a hazájában, Japánban különcnek számító rendező gengszterfilmnek
induló, sötét fordulatokkal teli családi vígjátékot rendezett. A Variety
kritikájának találó leírása szerint a filmben Charlie Chaplin találkozik
Takashi Miikével. És valóban, a klasszikus némafilmes slapstickes humor – nem beszélve arról, hogy a Mr. Long Chaplin
klasszikusához, A kölyökhöz hasonlóan egy különc férfi és egy kisfiú
barátságának története – meglepően jól működő párosításban egyesül az
erőszakot bizarr módon stilizáló japán filmművészeti irányzattal (Takashi Miike
jegyzi például a Tarantinót is szerepeltető Sukiyaki Western Djangót).
A
némafilmes tradícióhoz kapcsolódva, a film nagy része tényleg hangtalanul
zajlik, szinte dialógusok nélkül, képekben bontakozik ki a történet. A címszereplő
Mr. Long tajvani bérgyilkos, a
munkájában brutális, de a magánéletben félénk és szűkszavú. A film első,
Takashi Miikét idéző véres jelenetében gyorsmontázsban hullanak a pengéjét
forgató Mr. Long körül a nehézfiúk. Tokiói küldetése (egy japán bandavezért
kellene megölnie) azonban balul sül el. A mulatságos (!) mutatvány kis híján az
életébe kerül, így menekülni kényszerül, majd Tokió egy lepusztult külvárosi
negyedében talál menedéket. Szerencséjére egy félénk kölyök (Runyin Bai)
érkezik a segítségére, élelmet és ruhát hoz a sebesült férfinek. Innentől a
történet családi drámává/vígjátékká változik. Nyomon követhetjük, hogy a
szűkszavú bérgyilkos hogyan barátkozik össze a kisfiúval és illeszkedik be a szegénynegyed
életébe. Mr. Longról kiderül, hogy remek szakács, egy zen szerzetes alázatával
készít ínycsiklandozó – és Kôichi Furuya operatőr képein szemet
gyönyörködtetően megjelenő – ételeket. A Mr. Long valódi hivatását illetően
teljesen tájékozatlan, bolondos szomszédok is a segítségére sietnek és
felállítanak neki egy büfékocsit. Új barátai szótlanságát is elfogadják, érthető,
hogy a Japánban ragadt tajvani férfi nem beszéli a nyelvüket (a film japán,
hongkongi, tajvani koprodukció). Chang Chen alakításának hála (aki olyan
rendezőkkel dolgozott együtt mint Wong Kar-wai (A nagymester), Ang Lee (Tigris
és sárkány) és Hou Hsiao-hsien (The
Assassin) a néző Mr. Long minden arcrezdülését érti. A film humorának egyik
forrása, hogy a férfi (majdnem) minden helyzetben képes megőrizni pókerarcát.
Míg az első jelenet a stilizált erőszak ábrázolásával vonta be a nézőt, a film
végére a kiteljesülő barátság története csal könnyeket a szemünkbe. Még ha
érezzük is „a bérgyilkosnak is járhat még egy esély” klisé abszurditását.
Bosszús humoristák
A
spanyol rendező Fernando Trueba tizenkilenc év elteltével folytatást készített Az
Álmaid asszonya (La niña de tus
ojos, 1998) című vígjátékához. A korábbi film hősnője Macarena Granada,
spanyol színésznő (Penélope Cruz alakításában), akibe Goebbels szerelmes lesz,
mikor a spanyol stáb a náci Németországba érkezik. Az új film, a Spanyolország királynője (La reina de
España), Macarena történetét az 1950-es években folytatja. Az addigra
Hollywoodban karriert csináló, többszörösen elvált, de még mindig
lélegzetelállítóan szép színésznő (most is Penélope Cruz játssza) visszatér
Franco Spanyolországába, hogy egy musicalt forgasson I. Izabella kasztíliai
királynőről.
A
film tisztelgés a hetedik művészet előtt, teletűzdelve cinefileknek szánt
poénokkal. Kortárs rendezők tűnnek fel a filmbeli forgatáson cameo szerepekben
(a producert például Arturo Ripstein mexikói rendező alakítja). Más rendezőket
a film felidéz: a forgatást csak jelenlétével instruáló, idősödő, egyik szemén
szemkötőt viselő rendező John Scott egyértelműen John Ford paródia (Clive
Revill alakításában). Trueba egy igazi mozirajongó lelkesedésével és rengeteg
nosztalgiával teszi át Hollywood legsikeresebb korszakát Spanyolországba. A
film technicolor montázsban foglalja össze az előzményeket, belemontírozva az
50-es évek valódi filmjeibe a Magdalénaként megjelenő Penélope Cruzt. A Trueba
korábbi filmjében szereplő rendező-karaktert (Antonio Resines) balos nézetei
miatt letartóztatták és a mostani filmben kényszermunkásként kell dolgoznia a
Franco által rendelt (és ma az ő hamvainak helyet adó) bazilika építésénél.
Munkatársai mentőakciót szerveznek a kiszabadítására: 15. századi lovagoknak
öltözve a forgatott film egyik jelenetének álcázzák az akciót. Ezt a filmet a
könnyed, szentimentális hangnem jellemzi és a mesés kosztümök, a romantikus
díszletek és a még mindig lélegzetelállító Penélope Cruz-nak hála a néző a
színészek fárasztó bohóckodását és a történet idiotizmusát is megbocsátja.
Az
osztrák színészt, Georg Friedrich-t Ezüst Medvével jutalmazták a Fényes éjszakák (Helle Nächte) című
filmben nyújtott alakításáért. Friedrich korábban többször feltűnt olyan nagy
osztrák rendezők filmjeiben, mint Michael Haneke (A zongoratanárnő, Farkasok
ideje) és Ulrich Seidl (Import/Export,
Kánikula). A Fényes éjszakák Thomas
Arslan (Arany) rendezése egy érzelmileg
elszigetelt férfiről (Friedrich), aki megpróbál kapcsolatot teremteni eddig
elhanyagolt, tinédzser fiával egy norvégiai kiránduláson.
Georg
Friedrich egy másik versenyfilmben, a német-osztrák koprodukcióban készült Wilde Maus-ban is szerepelt. A filmet
rendező Josef Hader Ausztriában ismert színész (Stefan Zweig – Búcsú
Európától), humorista és író. A Vad egér
nem csak első saját rendezése, de ő a film forgatókönyvírója, valamint főszereplője
is. Egy osztrák zenekritikust alakít, akit huszonöt év után rúgnak ki a
munkahelyéről, mivel túl sok pénzbe kerül a lapnak. A feltörekvő fiatalok
sokkal kevesebb pénzért is megírják a cikkeket. A hivatására gőgös kultúrsznob
képtelen a hírt feldolgozni és bosszúhadjáratot indít a főnöke ellen: először
csak a kocsiját karcolja meg, de a később veszélyesebb indulatok szabadulnak fel
benne. Szégyene abban is megakadályozza, hogy elbocsátását feleségének bevallja,
ezért úgy tesz mintha még mindig munkába járna, ámbár az idejét valójában a Práterben
tölti egy szintén munkanélküli, egykori iskolatársával (akit Georg Friedrich alakít).
A szellemes rövid történetek előadásában jártas humorista író szereplői poénokra
és nem érzelmi mélységre vannak kitalálva. Míg Hader karaktere saját kapuzárási
pánikjának áldozata, addig a háttérben a tévéből és a rádióból kizárólag a
menekültválságról tudósító hírek szólnak a bécsi polgárság apró-cseprő
gondjainak ellenpontozásaként. Kabaré fellépésein a rendező Hader gyakran űz
gúnyt a felső társadalmi réteg sznobériájából, így érthető, hogy filmjében is
ez a saját közegét kifigurázó, ironikus humor kerül a középpontba.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 3 átlag: 5.33 |
![](buttons/bontas.gif) |
|