Kézdi-Kovács ZsoltErdély leírása a XX. század végénNulladik, kiindulási pontKézdi-Kovács Zsolt
1989 decemberében sokkhatásként
érintett valamennyiünket a romániai forradalom híre, a televíziós nyilvánosság
előtt zajló véres események. Akkor már jó ideje nem jártam Erdélyben: nem volt
kedvem megtapasztalni a legszörnyűbb elnyomást, megvolt nekünk a sajátunk. Néhány
hónapra rá elindultam – egyelőre csak turistaként – hogy megtapasztaljam egy
ország magához térésének drámai útját. Sok ezer magyar családdal együtt kerestem
távoli rokonaim, de tágabb értelemben őseim földjét, amely annyi titkot, annyi
nosztalgiát, annyi kötődést jelentett számomra. Turistaút volt ez mindaddig,
amíg valahol a Sóvidéken, Háromfalun áthaladva meg nem álltunk az út szélén,
egy fa-tornácos, kékre festett magyar ház előtt. Elsétáltam a kocsitól, és
egyszerre megszállt a megmagyarázhatatlan érzés: ezek a házak, ezek az utcák,
ezek a hétköznapi parasztemberek beszippantanak maguk közé, akár egy örvény
ereje Hirtelen megnyílt ez a tudat alatt, nagyon mélyen ismerős világ, és abban
a pillanatban éreztem: nekem vissza kell jönnöm ide, mert dolgom van még itt.
Ez volt
az a pillanat, amikor eldöntöttem: akárcsak Orbán Balázs – akinek a könyve
akkoriban került a kezembe – kamerával végigjárom egész Erdélyt, megörökítem ezt
a kivételes állapotot, egy, a tizenkilencedik században megmerevedett ország képét.
Nem
tudtam, mire vállalkozom, hiszen a példa-mű, a Székelyföld leírása a mi vállalásunknak csak kis részét fedte le. Munkatársaimmal,
barátaimmal, a népes szakértő-csapattal feltérképeztük egész Erdélyt – nélkülük
semmire sem mentünk volna kinn a terepen. Volt, amikor több csapattal dolgoztunk
párhuzamosan. Így is három év kemény munkával sikerült – ha csak nagy
vonalakban is – elérnünk a kitűzött célt: Erdély leírását.
Áldott
állapot volt ez: az elfojtások, a félelem, a bizonytalanság után a hirtelen
szabadság boldogító érzése fogott el mindenkit. Az emberek megnyíltak,
segítőkészen vettek részt a munkában, nemzetiségtől, vallástól, politikai
meggyőződéstől függetlenül. Ma már ennek egy jó része elillant: ma már nem
lehetne egy ilyen vállalkozásba fogni. Talán értelme sem lenne: az akkor
megörökített világ jelentős része nem létezik többé.
Az
eredmény: 160 óra filmre rögzített anyag, és egy négykötetes dokumentáció. Ma
már csak egy célom van: lassan kihunyó életemben minél többet a közönség elé
tárni.
2013.
október 19.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 46 átlag: 5.39 |
![](buttons/bontas.gif) |
|