KritikaTéli álomCsehov AnatóliábanVincze Teréz
Nuri Bilge Ceylan Arany Pálmás filmje.
2014 őszén láthattuk Andrej
Zvjagincev Leviatán című filmjét
itthon, mely a Cannes-i Filmfesztivál versenyéből a legjobb forgatókönyv díját
hozta el. A lenyűgöző film láttán rögvest az jutott eszembe, hogy milyen lehet
vajon az a film, mely még ezt is megverte az Arany Pálmáért vívott küzdelemben.
Mivel pedig a Téli álom is
megérkezett a moziba, mindenki elvégezheti az összehasonlítást. A filmet a „lassú
film” török vezéralakja, Nuri Bilge Ceylan rendezte, aki mióta 2003-ban,
ugyancsak Cannes-ban, robbantott a Messze
című opusszal, minden új filmjével a francia riviéra versenyprogramjában
debütál és rendre jelentős díjakat hoz el. Két dolgot jelez az ilyesmi: a
rendező egyenes úton van a kortárs klasszikussá válás felé; előbb-utóbb
egyszerűen már „járni fog neki” egy Cannes-i nagydíj. A zsűri – és a
fesztiváldiplomácia – valószínűleg idén látta elérkezettnek az időt. Kétségtelenül
rendezett ugyanis egy gigantikus, nagyvonalú, kompromisszumokat nem ismerő
jelentős filmet, bár véleményem szerint összességében kevésbé lenyűgözőt, mint
a Leviatán.
Nehéz
persze ezeket a grandiózus és fajsúlyos „filmmonstrumokat” egymással összemérni.
Tarr Béla és Alekszandr Szokurov mára már kortárs klasszikussá avatott
képviselői e megalkuvást nem ismerő formának – mely látványban, tempóban és
hosszban egyaránt megnyilvánul. (A Téli
álom 196 perces.) Tapasztalatom szerint az ilyen filmek (ha jók) kétféle reakciót
válthatnak ki: az egyik, hogy a film által teremtett sajátos formájú, idejű és
nagyon erős atmoszférájú világban elveszve észre sem vesszük, hogy elröppen a
két és fél, három óra, és a végén jól meg is kapjuk a kiérdemelt katarzist. A
másik típus, amikor a film alatt végig valahogy kellemetlenül érezzük magunkat,
soha véget nem érőnek látszik szenvedésünk, de legbelül tudjuk, hogy valami
nagyon fontosnak és erőteljesnek vagyunk a részesei. Amikor vége, egyfajta
megkönnyebbülést érzünk, a megszabadulás öröme azonban felemás, mert a film
csak nem akar elengedni és még napokig ott kísért bennünk az élmény. Ez utóbbi,
gyűlölve szeretett filmek csoportjába került nálam Ceylan műve, szorosan a
2013-as jelentős filmszörnyeteg, a Paolo Sorrentino rendezte A nagy szépség mellé.
A film
főhőse, az idősödő Aydin egykor színész volt, most Anatólia egy eldugott
sarkában kis hotelt üzemeltet, s cikkek és tudós könyv írásának szenteli magát.
Együtt él vele fiatal felesége, akivel igen bonyolultan feszült a kapcsolata,
valamint Aydin nem régiben elvált nővére. Aydin tulajdonképpen a környék
mérsékelten keménykezű földesura, aki intézőjére bízza a piszkos munkát, ha gond
van a bérlőkkel. A filmet egy ilyen üggyel kapcsolatos feszültség indítja, azt
az érzést keltve, hogy valamiféle tragédiába torkolló, társadalmi parabolává
válik majd a film, ami azonban nem történik meg. A feszültség lassanként
oldódik, vagy helyesebben szólva más irányt vesz. Miközben a környékre
ráköszönt a tél, és a szereplők egyre inkább beszorulnak a sötétbarna és a
sötét narancs legmélyebb árnyalataival rembrandt-i ihletésűre világított,
barlangszerű belső terekbe, egyre kegyetlenebbül, habár igen művelten és érzékenyen
kezdenek egymás torkának esni főszereplőink.
A
filmet nagy párbeszéd-kettősök tagolják, melyek megvilágításuk módjában és
tétjükben egyre sötétebbé és fájdalmasabbá, dramaturgiai felépítésükben egyre
összetettebbé válnak. A feleség és nővér, majd a két testvér, végül a férj és
feleség grandiózus, akár 30 percig is eltartó nagy dialógusai alatt világossá
válik, hogy egy vérbeli Csehov-drámába csöppentünk, Isztambulba vágyakozó
nővérekkel, feldolgozatlan sérelmekkel, elhallgatások mögé rejtett,
kibogozhatatlan érzelmi ellentmondásokkal. Az alkoholgőzzel néha szinte szagolhatóan
átitatott barlangszerű belsőkből csak néha szabadulunk ki egy-egy gyönyörűen
fényképezett, már-már szürreális szépségű, hideg fényességű tájképbe, de azt is
csak azért, hogy még nyomasztóbbnak érezzük a belsők és az emberi kapcsolatok
világát.
A film
végére a szociális kérdésből adódó feszültség nem tűnik el teljesen, de inkább
a sértett büszkeség, az elrontott életek keserűségévé válik. S ahogy a nagy
beszélgetésjelenetek során a lappangó, majd alattomosan támadó érzelmi terrorra
helyeződik a hangsúly, világossá válik, ebben a világban nem az a legszörnyűbb
veszély, hogy valami végzetes tragédiába torkollik, hanem, hogy miközben emberi
jóság, kegyesség és gonoszság, kíméletlenség, illetve az önzés és annak
áldozata között meghúzhatatlanná válik az egyértelmű határ, a végletesen és
véglegesen elrontott életek mélységesen mély kútjába nézünk. Nem tragikus, de
nagyon fáj, mintha csak Csehov átköltözött volna Anatóliába.
TÉLI
ÁLOM (Kis Uykusu) – török,
2014. Rendezte: Nuri Bilge Ceylan. Írta: Nuri Bilge Ceylan és Ebru
Ceylan. Kép: Gökhan Tiryaki. Zene: Szereplők: Haluk Bilginer (Aydin),
Melisa Sözen (Nihal), Demet Akbag (Necla), Ayberk Pekcan (Hidayet).
Gyártó: Zeynofilm / Bredok. Forgalmazó: Vertigo Média. Feliratos.
196 perc.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 231 átlag: 5.03 |
![](buttons/bontas.gif) |
|