TelevízóBeszélgetés Olivier WieviorkávalA pokol másnapjánVárkonyi Benedek
„A
történészeknek el kell fogadniuk a pluralizmust.”
Nemrégiben
bemutattak a Francia Intézetben egy kétrészes dokumentumfilmet, Hitler utolsó éve és Az élet Hitler után címmel (azóta a Natinal Geographic Channel tartja
műsorán). A második világháborút meglehetősen jól ismerjük már, de Olivier
Wieviorka és David Korn-Brzoza filmjében eddig még soha nem látott
dokumentumokat mutatnak meg. Megrázó pillanatokat, amelyek még 70 év múltán is fölkavarják
a nézőt. Újabb filmrészletek – és írott dokumentumok vagy fotók – biztosan évek
múlva is előkerülnek majd. De meddig él újdonság-erejük? Meddig lehet őket
szenzációként megmutatni a nézőközönségnek? A film társírója és szakértője,
Olivier Wieviorka francia történész a bemutatóra Budapestre érkezett.
*
A
második világháborút hosszú hidegháború követte. Miért éppen ezt a borzalmas és
bonyolult korszakot akarta bemutatni a huszadik századból?
Sokféle
ok miatt érdekel a huszadik század. Legelőször is azért, mert rendkívül drámai
korszak, minden egyes ember választás előtt állt, minden egyes embernek
reagálnia kellett valahogyan az eseményekre. Választaniuk kellett aközött, hogy
ellenállnak, együttműködnek vagy igazodnak, közömbösek maradnak vagy
elkötelezik magukat. Ez természetesen a politikai vezetőkre még inkább állt, a
döntéseikkel járó következmények óriásiak voltak. A második ok, hogy a
közhiedelemmel ellentétben sok fölfedezni való akad még. Először is új
szempontok lépnek be. Harminc évvel ezelőtt föl sem merült például a homoszexuálisok
helyzete a második világháborúban, ma már foglalkoznak vele. A nők szerepe is
az utóbbi években került előtérbe. Az érdeklődésünk tágul. Kelet-Európában
megnyílnak a levéltárak, és ez rendkívüli mértékben gyarapítja az
ismereteinket. Sok hazugság volt forgalomban, sokat hazudtak a második
világháborúról. Erre nagyon klasszikus példánk van: a Wehrmacht tábornokai azt
állították, hogy ők „tiszta” háborút viselnek, és az SS „piszkos” háborúja hazugság.
Tehát sok fölfedezni és föltárni valónk van még.
Ez azt
jelenti, hogy a történelem egyes korszakait soha nem zárhatjuk le? Elvégre már
hét évtizeddel vagyunk a második világháború után.
Nem,
nem zárhatjuk le. Mert újra és újra föltesszük a kérdéseket, új kérdéseket is
fölteszünk, és új dokumentumok kerülnek elő. Mondok egy példát: a soá nagyon
sokáig nem foglalkoztatta a történészeket. Raul Hilberg amerikai történész jó
ideig egyedül dolgozott e témában, majd azután ez központi kérdés lett, Auschwitz
szimbólumára összpontosult. Azonban ma már tisztán látjuk, hogy nem csupán
megsemmisítő központok működtek, hanem az is, amit úgy hívunk: „golyó általi
soá”. Ez például nemrégiben került be a történetírásba. Tehát új elemek vannak,
és új a nézőpont is.
Kelet-Európa
másképp élte meg a háborút, mint Nyugat-Európa?
A
megszállás mindenütt rettenetes volt, de keleten még rettenetesebb. A harcok
nyugaton is borzasztók voltak, de Budapest bevétele sokkal véresebb volt mint Párizs
felszabadítása, Varsóé sokkal pusztítóbb, mint Rómáé. Ezeket a történelmi
traumákat, amelyekre a keleti lakosok máig emlékeznek, nyugaton elfeledték.
Látjuk, hogy milyen nagy Timothy Snyder könyvének, a Véres övezetnek a sikere; ez a könyv jól
mutatja, hogy milyen nagy volt ez a sokk, és ezzel egyszerre jobban
megérthetjük a hidegháborút is, a Szovjetunió félelmét, azt az igyekezetét,
hogy kontrollt gyakoroljon Lengyelország fölött. Ha megértjük, hogy mit élt át
a keleti lakosság, akkor jobban megértjük azt is, hogy mi történt a háború
után.
Nagyon
sok dokumentumfilmet készítettek már a második világháborúról. Az önök filmje miben
különbözik tőlük?
Legelőször
is európai filmet akartunk csinálni. A
világháborús dokumentumfilmek többnyire nemzetiek, például a francia
ellenállásról vagy a varsói felkelésről szólnak. Mi olyan filmet akartunk készíteni
– nem tudom, hogy sikerült-e –, amely háború sújtotta Európát egészében szeretné
megmutatni. Valamelyest fekete lyuk, ahogyan Európa haladt a háború vége felé. Olyan
archív felvételeket mutatunk meg, amelyek eddig ismeretlenek voltak, vagy azért,
mert most kerültek elő, vagy azért, mert nem voltak általánosan ismertek. Mint
például az a jelenet, ahol egy orosz katonalányt látunk, aki Berlinben irányítja
a forgalmat. Nagyon meglepődtünk e rokonszenves jelenet láttán, tudtuk, hogy ez
új a franciák számára, de az oroszok számára nem volt az, mert Kátya egyfajta
ikon náluk, fönt van a Youtube-on is, sok-sok lájkkal.
Mi a
különbség az írott dokumentum és a mozgókép között történészi szemmel nézve?
A
propagandafilmeknek nem szabad elhinni, hogy azok a valóságról alkotott képek.
Ezek egy bizonyos valóságról alkotott
képek, ugyanakkor egy politikai vagy katonai hatalom akaratát szolgálják. Ott
vannak például azok a filmek, amelyeket a koncentrációs táborok
felszabadításakor forgattak, és amelyeket meggyőzésül használtak föl a
nürnbergi perben. Tehát ezeket különbözőképpen lehet fölhasználni. De a képpel
olyan nézőpontot kapunk, amely megtestesül, érzékeny, emberi, amit nem mindig
érzünk, ha papírokat tanulmányozunk. A megélt valóságot így sokkal inkább érzelemmel
telítettnek látjuk.
A
történész hozzászokott ahhoz, hogy javarészt írott forrásokat tanulmányoz, és kiképezték
arra, hogy azokat kritikával fogadja. Viszont bennünket, öregeket, nem képeztek
ki arra, hogy megértsük a képi nyelvet. Pedig ha egy filmdokumentumot akarunk
fölhasználni, ez nagyon fontos. Hogyan forgatták? Nagy vagy szűk plánokat
használ-e? Ezt vagy azt miért hagyták ki? Ez tehát nagyon érdekes.
Franciaország történetében van egy fontos pillanat: 1944. augusztus 25-én de
Gaulle híres beszéde, Párizs felszabadulásakor. Expresszionista módon van
fölvéve, mert nagy a fekete és fehér kontrasztja. Ott áll előttünk egy ember,
aki beethoveni szenvedéllyel beszél. De ha megnézzük az eredeti felvételt,
akkor azt látjuk, hogy de Gaulle nem volt egyedül, több beszédet olvasott föl,
egy bizonyos pillanatban nagyon fáradtnak látszik, tehát egyáltalán nem isten,
hanem egy ember, aki lélegzik és izzad. Jól látszik, ezt a jelenetet megrendezték,
hogy halhatatlanná tegyék. Én, amikor írott dokumentummal foglalkozom, próbálom
megérteni, hogy mi rejlik mögötte. Egy „rendes” történész számára sokkal
nehezebb a mozgóképeket használnia, mert meg kell nézni az eredeti felvételeket
is, figyelembe kell venni a rendezés szándékát. Például amikor az amerikaiak a
koncentrációs táborokban forgattak, instrukciókat kaptak.
Kitől?
A
hadsereg szolgálatától, amely megrendelte a filmezést. Nagytotálokat kértek.
Miért? Mert emlékeztek arra, hogy az első világháború után, a szövetségesek
győzelmének másnapján a németek azt mondták, hogy nem követtek el atrocitásokat.
Az amerikaiak féltek attól, hogy a második világháború után azzal lehet majd vádolni
a szövetségeseket, hogy trükköztek. Azért kértek nagytotálokat, hogy megmutassák,
nem manipulált a kép.
Az önök
új filmjében vannak nagyon megrázó képek. Számomra például ilyen volt az,
amikor olasz (?) gyerekek a romokon élelem után kutatnak. Azt mondhatjuk erre, hogy a pillanat
az igazság. De kinek az igazsága ez: a történészé, a fényképészé, az operatőré
vagy a pillanaté?
Ez
bonyolult kérdés, legelőször is azért, mert az mondhatjuk: a történelemben nincsen
általános igazság. Minden nézőpont és értelmezés kérdése. Filozófiailag tudjuk,
hogy nincsen igazság. És tudjuk, hogy vannak tévedések. Ezek a gyerekek a
romokon kétségkívül egy igazság a sok
közül. Létezett, problémát jelentett, sok árva volt, a helyzet rettenetes volt
Olaszországban, jól leírja e rettenetet Curzio Malaparte A bőr című könyvében. A világháború utáni korszak nagyon összetett.
Az öröm korszaka, a felszabadulásé, és a szenvedés, a fájdalom kora is, ahogy
azt e gyerekek példájából is látjuk.
Igen,
csak ha nincsen egyetlen igazság, akkor választani kell – ahogy az elején ön is
mondta. Amikor ön megmutat egy jelenetet, akkor ezzel létrehozza az igazságot. Mert
arról a pillanatról azt hihetjük, hogy az az igazság. Ez nem jelent
ellentmondást?
De
igen. Ez probléma, aminek tudatában is voltunk. Ugyanis az ember úgy gondolja,
hogy amint megmutat valamit, az igaz is. Azt mondjuk, hogy a kép bizonyít. Amit
megpróbáltunk, az sajnos kevésbé sikerült az angol változatban. A
kommentárokban próbáltuk megmutatni, hogy vigyázat, ez propagandafilm, ez pedig
megrendezett jelenet. Próbáltuk rávenni a nézőt, hogy legyen kritikus, legyen
éber. Mi nem vagyunk istenek. Nem totális államban élünk, ahol a mi filmünk az
egyetlen hivatalos film, amelyet a magyarok, a franciák és az oroszok elé
tárunk. Ez egy javaslat a többi
között. Ahogyan Spielbergtől a Schindler
listája egy javaslat, de önnek joga
van megnézi Claude Lanzmann Soa című dokumentumfilmjét
is vagy Alain Resnais-től az Éjszaka és
köd-öt, és ezekből kialakíthatja a maga véleményét. Vagyis bízni kell az egyén
bölcsességében.
A
dokumentum a történész forrása, ezekből dolgozik. De azok, akik nem
történészek, mit kezdhetnek ezekkel a dokumentumokkal? Például egyszer találtam
az utcán fényképeket a háború előttről. Ezek is dokumentumok, de mit kezdhetek
velük?
Egy
dokumentum soha nincs önmagában. Minden dokumentum – egy fénykép, egy film, egy
papírlap – beszél. Felel azokra a kérdésekre, amelyeket fölteszünk neki. A
dokumentum válasz, de arra a kérdésre adott válasz, amelyet fölteszünk neki. Ha
ön nem tudja föltenni a kérdést, a dokumentum nem jó semmire, vagy nagyon nehéz
hasznosítani. Mondok egy buta példát: talál egy képet Budapesten, rajta áruval
telt üzletek a háború alatt. Föl kell tenni a kérdést: ki készítette? A németek
készítették-e, hogy megmutassák, Budapesten jól éltek? Vagy ez Horthy propagandájának
a része, hogy megmutassa, hogy minden rendben? Tehát ha nem teszi föl ezeket a kérdéseket,
a dokumentum hasznavehetetlen.
Egyre
több olyan népszerű történelmi könyv jelenik meg, amely képekre épül, és nem
szövegre. Ez arra szolgál, hogy megkönnyítse a történelem megértését? Ez
tendencia?
A XXI. században,
a képek századában élünk. A fiatalok hozzászoktak ahhoz, hogy az interneten
olvasnak, képeket néznek, és kevésbé olvasnak könyveket. Ez részemről nem
értékítélet, csupán a valóság. Ha tehát folytatni akarjuk a történetírást,
alkalmazkodnunk kell. Továbbra is kutatni kell, komoly könyveket kell írni,
ugyanakkor úgy, hogy el is olvassák őket, ha azt akarjuk, hogy hassanak is, ha
tanítani akarjuk a történelmet az iskolában, az egyetemen. Dolgozni kell azon,
hogy a fiatal nemzedéket megérintse a történelem. Ők a filmekből értenek, nekik
beszél a film, és talán többet mond, mint egy könyv. Esetleg más utat is ki
kellene próbálni, például a képregényt. Ez is a történelem gyakorlásának egyik
módja. Azt hiszem, hogy a történészeknek el kell fogadniuk ezt a pluralizmust.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 3 átlag: 6.67 |
![](buttons/bontas.gif) |
|