FesztiválJihlavaA hátunkon cipelt múltBartal Dóra
A jubileumi jihlavai
fesztivál a kibeszéletlen traumák és az új dokumentumfilmes technikák és
módszerek köré szerveződött.
Huszadik évfordulóját ünnepli
cseh (pontosabban morvaoroszági) Jihlava nemzetközi dokumentumfilm fesztiválja,
de az ünneplés túlzó és nem is igazán pontos kifejezés. Ez már abból is
látszik, hogy bármiféle felhajtás nélkül tartották a fesztivál megnyitóját és
záróceremóniáját. Álmosító és giccsesen nosztalgiázó beszédek helyett a
nagyteremben kifeszített vásznon élő közvetítésben nézhették végig a meghívott
vendégek, ahogy a két szórakozott műsorvezető és a fesztiváligazgató, Marek
Hovorka végigfutkározzák Jihlava városát, a főtértől kezdve a DKO
fesztiválközpontig, a szocializmusból itt maradt kultúrházig, hogy az épület
előtt bontsanak pezsgőt pimasz gesztusként. Ezzel az egyébként formális
rituálét is ironikus médiaművészeti akcióvá alakították, még ha talán ez nem is
mindenkinek nyerte el a tetszését.
Az útjuk során
meginterjúvolt régió képviselőjétől kezdve a polgármesteren át – aki miután
megkérdezték, hogy néz-e dokumentumfilmet mióta itt a fesztivál, egy őszinte
nemmel felelt – a zsűritagokig megtárgyalták mi változott a cseh kultúrában és
Jihlavában, amióta 20 éve a Dukla moziban, egyetlen helyszínen elindult a
rendezvény. A nagyszámú diákközönség továbbra is a tornateremben alszik, de a
mozit például azóta felújították, könyvtárat és kutatóközpontot alakítottak ki
benne és ma már nyolc helyszínre is alig férnek be a vetítésekre és szakmai
programokra érkező látogatók. Marek Hovorka, reflektálva a múlt eredményeire a
jövővel kapcsolatban azt a kérdést is felvetette, hogy túléli-e a
dokumentumfilm és a következő húsz évet, vajon milyen formát ölt a nonfikciós
film 2036-ra.
*
Bill Morrison amerikai avantgárd művész
mesterkurzust tartott a fesztiválon és kísérleti filmjeit retrospektív
vetítések keretében lehetett látni. Ő viszont a filmművészet alapjaihoz tér
vissza, a nyersanyaghoz. Morrison megszállott módon kiselejtezett, de
filmtörténeti jelentőségű celluloidokra csap le a világ, de főleg az Egyesült
Államok filmarchívumaiban és használja őket kiindulópontként. Sok – fikciós
vagy dokumentum – nyersanyag a filmtörténet őskorából származik, amikor még a
forgalmazásból kivont tekercseknek senki nem tulajdonított értéket és így nem is
tárolták őket megfelelően. Az organikus módon roncsolódott, megégett képanyagot
Morrison tovább rongálja vagy vágással és a zenével értelmezi őket újra
absztrakt formákká, audiovizuális festményekké, akárcsak a legismertebb
filmjében, a Hívogat a fényben (Light is Calling). A nyersanyag hibáin
áttűnő, elmosódó szellemalakok az elmúlás és a pusztulás hátborzongató
lenyomatait viselik magukon, a Decasia
vagy A hipnotizőr (The Mesmerist) pedig a horror műfajának
hatásmechanizmusaival is eljátszik. A fesztivál fontos kurátori munkájáról
tanúskodik tehát ez a retrospektív válogatás, mivel Morrison filmjeit egyébként
aligha láthatnánk Kelet-Európában megfelelő kontextusban, ahogy Éric Rohmer
dokumentumfilmjeit vagy Dziga Vertov és az orosz avantgárd művei is ritkán
kerülnek a laptop képernyője helyett az elsötétült mozitermekbe.
*
Az etnikai
kirekesztésből fakadó történelmi traumák kollektív feldolgozását három film is
számonkérte Jihlavában. A görög Maria Kourkouta a múlt lezáratlan
konfliktusaiból vezeti le a napjainkban zajló népvándorlási krízist. Az Opus
Bonum fődíjat elnyerő Kísértetek járják
be Európát (Fantasmata planiountai
pano apo tin Evropi) azokról szól, akikről a nagy politikai vitákat
tartják, a többségben félelmet keltenek, de mégis szépen lassan el akarja
felejteni őket a világsajtó és nyugati társadalom. Idomeniben, Görögországban
az átmenetinek szánt menekülttáborban két világ között rekedtek a
menekültkérők, amikor lezárták a határokat és a balkáni útvonalat. Kourkouta
statikus kamerája rögzíti a tétlen várakozás, a gyakori sorban állás repetitív
szituációit ebben a kerítésekkel határolt mesterséges és abszurd térben, az
otthontalanságban. Azt is, amint a menekülttábor lakói bénultságukból kitörve
tiltakoznak és megállítják a vonatokat, kiharcolva a továbbindulás lehetőségét.
A Niki Giannari író szavaival végződő film nyílt politikai állásfoglalás és
egyben lírai elmélkedés ezekről a hazátlan emberekről, akik örökké úton vannak,
de szinte semmi esélyük, hogy új otthonra leljenek.
Maria Kourkouta filmje a
Szíriában egykoron befogadott görög menekültekre és a második világháborúra is
emlékeztet. A „Tengerek közt”-szekció két filmjének is a kibeszéletlen
történelem volt a témája. A nem is olyan régmúlt eseményei, melyeket a
hallgatás és belenyugvás követett. A Lyuk
a fejemben (Diera v hlave) című
filmben a szlovák rendező, Robert Kirchhoff a
roma holokauszt túlélőit kéri
meg a szörnyű bűntett helyén, a tömegsíroknál idézzék fel traumatikus
gyerekkori emlékeiket. Az emlékek testközeliek, a történelem a bőrükbe, húsukba
mart: a rájuk karcolt horogkereszt és a sérülések nyomát máig magukon hordják.
Az áldozatok szerint amíg a szlovák és a többi állam nem ítéli el a
felelősöket, amíg a népirtásért nem követi meg az áldozatokat a most is
lappangó gyűlöletet nem lehet megfékezni.
Az etnikai gyűlölet egy
másik rémtörténetét, a koszovói albánok 1999-ben történt rejtélyes kivégzéssorozatát
vizsgálja egy szerb dokumentumfilm. A szerb rendőrség és a kormány kezdettől
szándékosan eltitkolta és nem ismerte el a szerb-román határnál a Dunába
süllyesztett hűtőkocsi két évvel későbbi felbukkanását, melyben 55 koszovói
albán holttestét találták meg. Ognjen Glavonić, a 2-es számú mélység (Dubina
Dva) rendezője, Robert Kirchhoff módszeréhez hasonló megközelítést választ, a végrehajtók és
túlélők vallomásait a néptelen vidékek képeivel párosítja: montázsuk fojtogató
hatású. A múlt feldolgozása nélkül a jelen társadalmi kérdéseire sosem fogunk
megnyugtató választ kapni.
*
A filmkészítés az elmúlt
évtizedben sokkal demokratikusabbá vált, az emberek ma már minden lépésüket
dokumentálják, majd közzéteszik az interneten. A dokumentumkészítők erkölcsi
felelősségére két kiemelkedő film is rákérdezett. A Jihlavában háromszorosan
díjazott grúz Salomé Joshi filmje, A
naplemente kápráztató fénye (Daisis
Miziduloba) egy grúz kisváros rituáléiba enged betekintést a helyi
tévécsatorna riporternőjének szemén keresztül. A precíz kompozíciókkal és
ragyogó színskálával dolgozó film a vidéki hagyományok és a média szertartásos
és megszerkesztett jellegét hangsúlyozza, majd ezek kölcsönhatását figyeli meg.
A rendezőnő a filmvégi ironikus, önkritikus kommentárban saját kizsákmányoló
módszereire is felhívja a figyelmet.
A
Mosolyogj a telefonba (La sonrisa
telefónica) című naplófilmet a spanyol Aitziber Olaskoaga engedély nélkül,
titokban vette fel a munkahelyén, az egyik multinacionális cég, a Nike
amszterdami székhelyű ügyfélszolgálatán. Illúzió nélkül tárja elénk a lélekölő
ügyfélszolgálati munkát, az ott dolgozókat a globalizálódó világ rabszolgáinak
tartja. A munkanélküli (többségében spanyol) fiataloknak nincs választásuk,
belekényszerülnek a képességeiket alulmúló állásokba. Az ügyfélszolgálatosok
kényszermunkájához persze jópofát kell vágni és azonosulni kell a hamis
cégfilozófiával, ezt Olaskoaga szembeállítja a munkakörnyezet elidegenítő, üres
tereivel. Szubjektív tapasztalatait megfigyelői szemszögből rögzíti és nem a
hagyományos narrációval illusztrálja, hanem digitális életének nyomaival és az
elvágyódását és munkaundorát kifejező internetes csevegéssel. A hangnem
ironikus, de mégsem távolságtartó, mivel Olaskoaga a legegyszerűbb eszközökkel,
mondhatni amatőr módon rögzített személyes benyomásai által egy nagyobb
jelenséget tudott pontosan megragadni és a hasonló élethelyzetben levő fiatalok
számára azonnal felismerhetővé tenni.
Kanadából érkező Katyusha (Katyusa: Rocket Launchers, Folk Songs, and Ethnographic Refrains)
Kandis Friesen munkája, aki a Szovjetunióból elüldözött és nyugatra emigráló
szülők leszármazottja. Egy ismerős, de elveszett melódiába belekapaszkodva
kutatja saját gyökereit és a népszerű, propagandacélokra is használt dal által
előhívott kulturális emlékezetet, ami több generáció életét meghatározta. Az
esszéfilm az emlékezés tudatfolyamát az animáció és a képzőművészetet
segítségével, a fényképek és tárgyak kollázsából építi fel. A film jó mutatja a
jihlavai fesztivál nyitottságát a társművészeteket egybefoglaló, többrétegű
fogalmazásmódra.
Elhallgattatni,
elfelejteni akarták a cseh új hullám alkotóját is, Drahomíra Vihanovát, aki
idén az életműdíjat kapta. A fiatal filmeseknek, akik ma szabadon, cenzúra
nélkül választhatják meg a témáikat azt tanácsolta, hogy fedezzék fel mennyire
komplex esztétikai lehetőségek van az új technikákban. Vihanovához hasonlóan
több idén díjazott alkotó is kompromisszummentes és független női szerző, akik
az operatőri munkától kezdve a vágásig és a forgalmazásig egy kézben tartották
a kreatív kontrollt és függetlenül tudtak alkotni. Csehországban és
Kelet-Európában azzal együtt, hogy fejlődnek a dokumentumfilmezés intézményei,
egyre több a fiatal és független filmrendezőnő törekszik arra, hogy újszerű,
egyszerre univerzális és személyes innovatív filmnyelvet használva átalakítsa
az eddig férfi dominálta dokumentumfilmes-kánont.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 6 átlag: 4 |
![](buttons/bontas.gif) |
|