Kínai sárkányokUdineBeszivárog a valóságBaski Sándor
A távol-keleti filmek
európai fesztiválja 18 év után sem veszített népszerűségéből. Idén nem csak
szórakoztató, de fontos produkciókat is láthatott a közönség.
Nagykorúságról
elmélkedni a 18-as évforduló kapcsán a létező legnagyobb
fesztiválbeszámoló-közhely, de a ziccert Udine kapcsán sem lehet kihagyni. Az
induláskor, 1999-ben ugyanis még korántsem tűnt magától értetődőnek, hogy egy
észak-olasz kisváros hosszútávon is a távol-keleti filmek európai rajongóinak
Mekkájává válhat. Az elmúlt évek során látszólag kevés dolog változott: a
kínálat továbbra is az ázsiai térség populáris filmtermését próbálja lefedni,
és a közönség még mindig Európa különböző pontjairól érkező egyetemistákból,
veterán Ázsiafilm-rajongókból és lelkes helyiekből áll, akiket a válság
hatására megnövelt bérletárak sem tántorítanak el. A szervezőknek így aligha
van okuk rá, hogy a jól bevált formulán változtassanak, a cél maradt továbbra
is a szórakoztatás és a kulturális ablakok nyitogatása, egyedül a Focus Asia
néven megrendezett filmvásár jelzi, hogy a hídszerepet a két kontinens között
szeretnék még markánsabban érvényesíteni.
Hogy az Udinében
vetített zsánerfilmek utat találnak-e az európai mozikba, az sajnos erősen
kétséges, az idei kínálat mindenesetre a korábbiaknál is szélesebb
keresztmetszetet nyújtott, köszönhetően az új dokuszekciónak, és annak, hogy
néhány szerzői alkotás is helyet kapott a programban. A legfontosabb bemutató
kétségkívül a Tíz év (Ten Years) volt, amely több szempontból
is kuriózumnak számít. Hongkongi film korábban soha nem mert ilyen nyíltan
politizálni, és nem is kavart ekkora botrányt. A szkeccsfilm, amelyet öt fiatal
rendező forgatott fillérekből, kezdetben csak egyetlen moziban futott, ott
viszont többen ültek be rá, mint az új Star
Wars-ra. A kínai sajtó rögvest félelemkeltő provokációnak minősítette a
produkciót, és amikor kiderült, hogy megkapja a Hong Kong Film Awards fődíját,
az állami tévé úgy döntött, nem közvetíti a díjátadó gálát – 1991 óta először.
Nem véletlenül lettek
idegesek a cenzorok, a Tíz év alkotói
valóban szokatlanul keményen fogalmaznak. A koncepció szerint mindegyik kisfilm
2025-ben játszódik, az elképzelt jövőbeli Hongkongban azonban nem futurisztikus
víziók, hanem a függetlenségpártiak legnagyobb félelmei kelnek életre. Miután
2014-ben Kína gyakorlatilag eltörölte a hongkongi általános választójogot –
ekkor vonult utcára az ellenzék az „esernyős forradalom” keretében –, a demokráciát
féltő hangok aligha indokolatlanok. A rendezők közül többen is orwelli
viszonyokat vizionálnak, a kommunikációt, a nyelv uralásának kérdését helyezve
fókuszba. Az első szkeccsben (Statiszták)
a hatalom triádtagokat bérel fel egy politikai (ál)merényletre, így nyomva le a
közvélemény torkán az új nemzetbiztonsági törvényt; a Dialektus egy, csak kantoniul beszélő taxisofőr kálváriáján
keresztül mutatja be a hatalom által favorizált mandarin nyelv térhódítását,
míg a Helyi tojásban gyerekekből toborzott Ifjúsági Gárda
ellenőrzi, hogy nem kerülnek-e tiltólistás termékek és könyvek forgalomba. A
legsötétebb képet az Önégetés festi –
ebben a jövőverzióban a kínai hadsereg már bevonult a városba, a tüntetéseket
vérbe fojtják, néhány ellenzéki fiatal pedig már a passzív ellenállás legvégső
formáját – lásd a szkeccs címét – fontolgatja.
A Tíz év elkészítése igazi, vakmerő politikai gesztus volt, ekképpen
nem is lenne fair számon kérni rajta a didaktikus hangvételt – célját, a
figyelem felkeltését, a közbeszéd tematizálását így tudta maximálisan
beteljesíteni. Az udinei szervezők bátorsága is megsüvegelendő, a bemutatóval
ugyanis vállalták annak kockázatát, hogy retorzió gyanánt a kínai illetékesek
nem engedik el a fesztiválra a kínai filmeket.
Márpedig Kína, mint a
világ második legnagyobb filmpiaca, amely tavaly 48%-os növekedést produkált,
továbbra is megkerülhetetlen. Az udinei program nem reprezentatív, mégis
beszédes adat, hogy míg a fesztivál első évtizedében a hongkongi címek
dominálták a kínálatot, addig mostanra megfordult az arány: az egykori brit
gyarmatot idén csak négy film képviselte, szemben a 10 kínai produkcióval.
Tanulságos egymás mellé
helyezni a nemrég még egyeduralkodó bűnfilmes zsáner két képviselőjét, a kínai Mr. Wu megmentését (Saving Mr. Wu) és a hongkongi Keresztapákat (The Mobfathers). Előbbi egy nagy port kavart megtörtént eset, a
színész Ruofu Wu 2004-es elrablásának feldolgozása. Az incidens bemutatása után
Ding Sheng író-rendező megkavarja az időrendet, amivel jelentősen csökkenti a
feszültséget, és a sztori fő kérdésévé nem az válik, hogy a túsz megmenekül-e,
hanem, hogy a nyomozók miként bukkannak a nyomára. A pszichopata vonásokat
mutató főgengszterrel szemben a rend őrei feltűnően kompetensek, lenyűgöző
profizmussal göngyölítik fel a szálakat, miközben a félig-meddig saját magát alakító
Andy Lau igazi példaképként viselkedik a szerepben; úgy, ahogy az a kínai
filmipar egyik legnagyobb, reprezentáns sztárjától elvárható.
A Keresztapák ellenben egy olyan világot mutat be, amelyben
gengszterek uralják a várost, és a véres bandaháborúhoz a rendőrök jobb esetben
tétlen statisztaként, rosszabb esetben lefizetett cinkosként asszisztálnak.
Több mint beszédes, hogy a triádvezéri posztért folyó harcban az egyik jelölt
egy exrendőr, de áthallásos a gengszterek választási rendszere is: a maffiafőnökök
döntik el szűk körben, hogy kik indulhatnak a pozícióért; a 2014-es reformok
szerint Peking hasonlóan határozná meg a főminiszterjelöltek körét. A Keresztapákat sajnos a karikatúraszerű,
CGI-vérrel borított erőszakjelenetek miatt nehéz komolyan venni, de
mindenképpen értékelendő, hogy Herman Yau rendező és társai, a trendekre
fittyet hányva, visszaidézték a hongkongi gengszterfilmeknek azt az aranykorát,
amikor antihősöket is lehetett szerepeltetni, és nem kellett a kínai filmpiac
elvárásaihoz igazodni.
A mindig izmos koreai
szekcióban is lehetett egy izgalmas közéleti témákat feszegető filmet találni. A
Belső emberek (Inside Men) – hasonlóan a Tíz
év nyitószkeccséhez – a politika, a média és az alvilág összefonódását
taglalja, és története szintúgy egy választás körül bonyolódik. Hogy a
korrupció valóban ennyire átható-e Dél-Koreában, kérdéses, a Belső emberek mindenesetre hihetően
illusztrálja a cinikus hatalmi machinációkat; alighanem ennek is köszönhető a 9
millió eladott mozijegy.
A sztori mindhárom
kulcsfigurája a közvélemény-kutatásokban vezető elnökjelölthöz kapcsolódik
valamilyen formában: Lee, a legnépszerűbb konzervatív koreai napilap
főszerkesztője, a személyes jóbarátja; a rendőrből lett fiatal ügyész nyomozni
kezd a politikus után; a Lee Byung-hun által alakított gengszter pedig egykoron
neki dolgozott, amíg kegyvesztett nem lett. A társadalmi háttér
érzékeltetésével a rendezőnek sikerül mindegyik főszereplőt egynél több
dimenzióval felruháznia, és nem mellesleg hibátlanul ötvözni a politikai
thrillerek legszebb hagyományait a kortárs koreai bűnfilmek stiláris erényeivel.
A Belső embereket a legkevésbé sem
lehet egzotikus filmcsemegeként nézni: amiről beszél, és amit megmutat, az
Dél-Korea határain kívül is ismerős lehet bárkinek.
Ugyanez a dokuszekcióban
szereplő Célozd meg a csúcsot!-ról (Reach for the Sky) is elmondható. A
továbbtanulás a nyugati társadalmakban mindenhol kardinális kérdés, igaz,
annyira talán sehol, mint Dél-Koreában. A Nemzeti Vizsga idején, november
második csütörtökén megáll az élet az országban, munkaszüneti napot tartanak,
hogy a diákok még véletlenül se keveredjenek közlekedési dugóba a nagy napon,
sőt a repülők több óráig nem szállhatnak fel, a teljes nyugalom biztosítása
érdekében. Nem csak az dől el ekkor, ki melyik egyetemen folytathatja
tanulmányait, de az is, hogy később a koreai társadalmi hierarchia melyik fokán
élheti le az életét. A családi és a társadalmi nyomás ennek megfelelően óriási,
a diákok jelentős része a vizsgát megelőző hónapokban külön felkészítő iskolába
jár, ahol reggel hatkor kezdődik, és sokszor éjfélkor sem ér véget a nap.
A film három, különböző
módszereket választó fiatal napi rutinját követi a felvételiig vezető úton, és
köszönhetően talán annak, hogy külföldi (belga) koprodukcióban készült, az
őrületet sikerül mindvégig páratlan objektivitással és alapossággal, külső
szemszögből bemutatnia. A Célozd meg a
csúcsot! így egyszerre személyes portrék füzére és lebilincselő
társadalomrajz.
A fesztivál
programszerkesztőjét dicséri, hogy ugyanerre a napra időzítette a film japán
párdarabját (A léc fölött; Flying Colors),
amelyből kiderül, hogy nem csak Dél-Koreában élet-halál a továbbtanulás
kérdése. A tanmesébe oltott dramedy főhőse egy tipikus gyaru, vagyis a tanulmányait elhanyagoló, lázadó tinédzser lány,
aki az érettségihez közeledve hirtelen fejébe veszi, hogy „jó útra tér.” Anyja
dupla műszakot vállal, hogy be tudjon iratkozni egy felkészítő-iskolába, ahol a
filmtörténet inspiratív tanárfiguráit megidéző, liberális nevelési elveket valló
Tsubota meggyőzi arról, hogy akár a tokiói Keio elitegyetemre is bejuthat, ha
nagyon akarja.
Bár megtörtént
eseményeken alapul, a Célozd meg a
csúcsot! mellé helyezve A léc fölött
legalább annyira a hollywoodizált fikció és a kiábrándító valóság kontrasztjáról
tudósít, mint az emberi kitartás diadaláról. Izgalmas lenne, ha a kosztümös
filmeposzok, a lehengerlő akciófilmek és a romantikus komédiák mellett Udinében
máskor is beférne egy ilyen tanulságos, a való világra ablakot nyitó double feature.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 3 átlag: 6.67 |
![](buttons/bontas.gif) |
|