KritikaElcserélt világBefejezetlen múltGelencsér Gábor
A
jelent felkavaró múlt Von Trotta alaptémája.
Von Trottát saját, német új filmes gyökerei miatt is a múltat és a
jelent történelmi, politikai összefüggésben faggató, a politikai modernizmus
élvonalába tartozó alkotónak ismerjük, akinek legfőbb motívuma a magánéletbe
betörő külvilág drámája, ahogy erről a Volker Schlöndorff-fal forgatott
Heinrich Böll-adaptáció, a Katharina Blum
elveszett tisztessége már 1975-ben tanúskodik. Az Elcserélt világ múltkereséséből azonban hiányzik a történelem
tőkesúlya, így a film jóval általánosabb tanulságokkal szolgál, mondjuk, a női
sorsról vagy a Z generáció érdeklődéséről felmenőik viselt dolgai iránt.
A számos motívumában előképnek tekinthető 2003-as Rosenstrasséban a háborús vészkorszakba
nyúlnak a jelenbéli haláleset miatt megcibált családfa gyökerei, a rendező
biopicjei pedig kifejezetten aktuálpolitikai felhangúak (Rosa Luxemburg, 1986; Hanna
Arendt, 2012). A hétköznapok csendesen fáradt nyugalmát ezúttal is
haláleset, illetve abból fakadó „reinkarnáció” zaklatja fel: az özvegyen maradt
idős német férfi egy New Yorkban élő operaénekesnőben halott feleségének
hasonmását ismeri fel. Ellentmondást nem tűrő erőszakossággal szalasztja lányát
egyenesen a Metropolitan öltözőjébe, hozná el látogatóba a különös idegent –
akiről, persze, kiderül, nem is annyira idegen, hanem felesége titokban
megszült első gyermeke, az apa pedig az ő gyűlölt bátyja. Ennyi melodrámai
fordulat nemcsak egy családban, hanem egy filmben is sok(k). Ráadásul az
író-rendező nem nagyon nehezíti meg a történet kibontakozását: a nyomozóvá
avanzsált leánygyermek szinte rögtön az operaénekesnő ügynökének karjába
(pontosabban ágyába) fut, így azonmód hatékony segítőtársa is akad. A másik nem
túl eredeti dramaturgiai motívum a sorra előkerülő dobozok felnyitásával
kapcsolatos, amelyekből egyre világosabb bizonyítékokként régi levelek és
fényképek kerülnek elő. S hogy ez a bizarr történet mit is bizonyít? Egyrészt a
nők áldozati sorsát a férfiak önző és erőszakos bűnei miatt. A múltban az anya
zsarnok férje miatt kényszerül kettős életre és egyik gyermekének elhagyására,
de titkos szerelmének önző természetére is történik utalás. A jelenben a sikeres
operaénekesnő hirtelen szembesül valódi anyjának emlékével, míg apjával
személyesen is módja lesz megismerkedni, aki egy rövid lelki krízist követően
meglátogatja őt New Yorkban, hogy együtt koccintsanak a múltra – és a jövőre. A
jelen másik hőse, a nyomozásba belehajszolt lány váratlanul talál magának egy
féltestvért – meg sötét titkokat az apák múltjában. Még szerencse, hogy
járulékos elemként a szerelmét is megleli, aki bizonyára a történet elején
akadozó énekesnői karrierjét is egyengetni fogja.
Nehéz nem iróniával felidézni a történetet, amelyet az menthet,
hogy néha maga a rendező is él vele. A két idős testvér gyerekes verekedéssé
fajuló nagy szembesítő beszélgetése például ilyen pillanat – a jelen lévő
lány/unokahúg nem is bírja ki nevetés nélkül. A másik az operaénekesnő kamasz
fiával kapcsolatos. A háttérben a maga életét élő legfiatalabb generáció
hozzáállása a felnőttek zűrös múltjához a film legeredetibb mozzanata. Az
operaénekesnő újólag felfedezett New Yorkba látogató apját ő engedi be a
lakásba. Anyjának csak annyit mond, várja őt egy idős német férfi, s amikor az
megkérdezi, tudja-e, ki az, közönyösen rávágja: a nagyapám. Ennyi.
Margarethe von Trotta rutinosabb rendező annál, hogy kitűnő
színészeivel, a német új film nagyasszonyával, Barbara Sukowával és a mai kor
sztárjával, Katja Riemann-nal, továbbá a különféle helyszínek hangulatával és
az események jól adagolt ritmusával ne társítson némi élvezeti értéket
filmjéhez. Ezen a téren legsikeresebb elem a zene: az összes nőalak énekes, s
az élőket halljuk is – méghozzá a színésznők saját hangján – klasszikus
operákat és dalokat, illetve Rodriguez-feldolgozásokat megszólaltatni. Ám hogy
a melodráma ne lépjen át karriertörténettel fűszerezett családegyesítésbe, az
utolsó snittben a kísértő feleség sötét alakja magasodik a magára maradt rémült
férj fölé. S ez az árnyék mintha egyúttal a német új film figyelmeztetése is
volna: Ne feledd a múltad!
ELCSERÉLT VILÁG (Die abhandene Welt) – német, 2015. Rendezte és írta: Margarethe von Trotta. Kép: Axel Block. Zene: Sven
Rossenbach, Florian von Volxem. Szereplők: Katja Riemann (Sophie), Barbara
Sukowa (Caterina/Evelyn), Matthias Habich (Paul), Robert Seeliger (Philip).
Gyártó: Tele München / Clasart Film- und Fernsehproduction / Schenk
Productions. Forgalmazó: Vertigo Média Kft. Feliratos.
101 perc.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 24 átlag: 6.42 |
![](buttons/bontas.gif) |
|