Szocio+FantasyMarvel vs. DC – Szuperhősök polgárháborújaHősködés a demokráciáértSepsi László
Az egymás ellen forduló szuperhősök multiplexekben vívott
csatájáról eszünkbe juthat az elnökválasztás előtt álló Amerika.
Ha elfogytak a lerombolható metropoliszok és az űrből nem érkezik
a korábbinál is veszedelmesebb fenyegetés, a dologtalan szuperhősöknek
szükségszerűen egymásban kell megtalálniuk a méltó ellenfelet. A nagyvárosok
persze nem fogynak el, hiszen minden epizód elején ugyanabban a tüchtig rendben
sorakoznak az összeomlásra váró felhőkarcolók, mint a legutóbbi kataklizma
előtt, és valójában ellenfélből sincs hiány: mind a Marvel, mind a DC
moziuniverzumában bőséggel akadnak még önjelölt világpusztítók – Galactustól
Darkseiden át a függöny mögött várakozó Thanosig –, akik idővel bizonyára
tiszteletüket teszik a vásznakon. Ugyanakkor az anyamédiumban még bőséggel
fellelhető kreatív tartalékok csak mérsékelten képesek enyhíteni a
blockbuster-szériák öngerjesztő fokozáskényszerét: egy kétszer olyan hosszúra
nyújtott urbánus apokalipszis látványa valójában sosem lesz képes kétszer
akkora hatást kiváltani, hiszen az újszerűség ereje már hiányzik belőle, a
pusztulás képeinek borzongató fenségességét hamar elkoptatja a repetíció. Ugyanez
áll a világ leigázására, teljes kontrolljára vagy egyszerű felégetésére
vállalkozó villainekre is – ha ármánykodásaik közt csak az jelent különbséget,
hogy egyre nagyobb pofon kell nekik ahhoz, hogy a padlóra kerüljenek, a
franchise előrehaladtával a bevitt ütéseknek egyre kevesebb esélyük lesz rá,
hogy annyira diadalmasan zengjenek, mint az első alkalommal. Ha pedig a korábbi
külső ellenségekre egyre nehezebb ráígérni, a legkézenfekvőbb megoldás, ha a hősök
egymás ellen mennek csatába, ahogyan a képregényfüzetek lapjain már
számtalanszor megtették az évtizedek során.
Míg a Marvel bámulatos kreatív kontrollal terebélyesített
moziszériájának „harmadik fázisában” (mintha már a franchise egyes szakaszainak
elnevezése is egy világuralmi terv lépéseit takarná) a korábbiakból logikusan
következik a hősök közötti belviszály, a jóval ziláltabb DC-moziszéria két
legnagyobb ikonjának összecsapása inkább csak kényszeredett gimmick. Az eddig
egymástól független alkotásokban ténykedő Superman és Batman (a mellettük
egy-egy jelenet erejéig felbukkanó más hősökkel együtt) még csak most próbálják
megalapozni azt az egybefüggő mozimitológiát, melynek építésében a konkurens
cég legalább két fázissal előrébb jár: az Amerika
Kapitány: Polgárháború egy folyamat megkerülhetetlen állomása, a Batman Superman ellen: Az
igazság hajnala viszont még csupán most próbálja berúgni a motort. Habár
az elmúlt hónapokban kialakult kritikai konszenzus egyértelműen a Marvel
filmjét emelte piedesztálra, és ejtette néhány savas megjegyzés kíséretében a lassacskán
a szuperhősfilmek Uwe Bölljeként gyűlölt Zack Snyder vízióját, az mindenképp
utóbbi javára írható, hogy az MCU precízen kalkulált biztonsági játékával
szemben, Snyder Az acélemberhez
hasonlóan megint képregényboltba szabadult dúvadként rakta össze a maga
olvasatát a szuperhőskultúráról – amit a 300
után sokadszorra is sikerrel redukált vallásos áhítattal övezett férfiállatok
dominanciaharcára. A Batman Superman
ellen bombasztikus kompozíciók, delíriumos álomjelenetek és vállrándítással
kilőtt atombombák közt kacskaringózó cselekményvezetése üdítően hat a Marvel
egyre sterilebb produkciói mellett, még ha ezért le is kell mondanunk olyan
ballasztokról, mint a logikus karaktermotivációk vagy hosszabb távú
következetesség. Jól illusztrálja ezt a különbséget a két film veszteséghez
való viszonya: miközben mindkét történet olyan hírhedt képregényfolyamokon
alapul, melyek egy-egy karakter időleges halálával végződtek (a Polgárháború utórengéseként Amerika
kapitány vált egy merénylet áldozatává, a The
Dark Knight Returns-ben és a The
Death of Superman-ben pedig mindkét címszereplőt eltemették legalább
egyszer), ám ezt csak a DC filmje meri meglépni, a Marvel egyre népesebb
szereplőgárdáját viszont mintha a szuperhősök őrangyala pátyolgatná, ezzel
némiképp súlytalanná is téve küzdelmeiket.
De a két tavaszi szuperhős-blockbusterben nem pusztán az jelenti a
közös pontot, hogy szereplőik a cselekmény nagy részükben külső ellenség
helyett egymást csépelik. Mind a Polgárháború,
mint a Batman Superman ellen a
forrásmédium talán legpolitikusabb történeteit használta sorvezetőként: a 2006
és 2007 között futott Marvel crossover egyértelmű (bár kényelmes időbeli
csúszással közreadott) reakció volt a 9/11 után elfogadott Patriot Actra, és vele
együtt a terror elleni háború tüzében égő amerikai kormány a szabadságjogokat
korlátozó intézkedéseire, míg Frank Miller megöregedett, fasisztoid Batmanje
ugyancsak nem függetleníthető a nyolcvanas évek Amerikájának konzervatív
Reagan-adminisztrációjától és annak gyakorta visszás értékválasztásaitól. Miközben
a két film megosztott szuperhős-közösségeiben könnyen asszociálhatunk a
választások előtt álló amerikai nemzet megosztottságára, a párhuzam napjaink
politikai klímájával nem merül ki ennyiben. Mindkét történet konfliktusa a
korábbi epizódok járulékos veszteségeinek nyomán szökken szárba, és nagyon
hasonló ívet leírva jut el a merőben különböző végkövetkeztetésig: az
áldozatokkal járó városrombolások miatt lelkiismeretfurdalás sújtotta hősöket a
háttérből manipulálja egy hozzájuk képest csekély hatalommal bíró mastermind,
és ez a kihívás ahhoz vezet, hogy a fizikai összecsapások közötti szünetekben
újraértékeljék prioritásaikat a közösség biztonságával és saját cselekvési
szabadságukkal kapcsolatban. Utóbbi persze az amerikai hősmítoszok egyik
alapvető problémája is, hiszen a történettípus – szupererőkkel vagy anélkül – a
vadnyugati fegyverforgatóktól az önjelölt bűnüldözőkön át a hivatalos kereteken
kívül dolgozó kommandósokig minden esetben arról szól, hogy az amerikai
értékeket a hősnek önmagát a társadalom írott törvényei fölé helyezve kell megóvnia.
Ebben rejlik a Polgárháború és a Batman Superman ellen cselekményét
mozgató paradoxon: a címszereplők feladata mindkét esetben a demokrácia
értékeinek megvédése és terjesztése, viszont a (szuper)hős önmagában a
legkevésbé sem demokratikus intézmény. Mindkét mozi fontos fordulópontja,
amikor a hős(ök)nek fejet kell hajtaniuk a hivatalos intézményrendszer előtt,
ám ez egy merénylőnek hála kudarcba fullad, Superman bírósági meghallgatását és
a Bosszúállók részvételével zajló békekonferenciát egyaránt bombatámadás dönti
romba, ezzel nyújtva felettébb szemléletes, és a napjaink terrorfenyegetése
nyomán sarjadt szorongást is megpendítő példát a demokrácia működésének
határaira.
A Polgárháború és a Batman Superman ellen egyrészt a demokrácia
hekkelhetőségét és ezáltal törékenységének általában vett problémáját
illusztrálják tizenkét éven felülieknek már bőven érthető metaforikával –
érettebb nézőknek pedig éppúgy eszébe juthat a lehallgatási botrány, mint a
populista szólamokkal történő hangulatgerjesztés és szavazatmaximalizálás –,
másrészt pedig az ezzel szorosan összefüggő idegenellenesség kérdését
igyekeznek körüljárni. Ebből a szempontból a Polgárháború dolgozik árnyaltabb áthallásokkal elsősorban az USA
közel-keleti beavatkozásaira, hiszen a sokoviai Helmut Zemo épp azért fogadott
bosszút, mert Amerika kapitány és társai az előző részben romba döntötték
otthonát és a katasztrófában járulékos veszteségként a családja is
elhalálozott. Zemóból így válik előbb terrorista, majd tragikus hős, akit
áttételesen mégis a Bosszúállók akciója hívott életre; ezzel szemben a Batman Superman ellen ugyan egy
belföldön véghezvitt rombolástól indul, ám Superman származásán keresztül mégis
előkerül ugyanez a kérdéskör – a filmbeli állampolgárok hol megváltóként
imádják, hol pedig illegális bevándorlóként tüntetnek ellene. Az
aktuálpolitikai áthallásokkal (lásd Donald Trump republikánus
elnökjelölt-aspiráns és médiabohóc xenofób futamait) terhelt témaválasztással
mindkét szuperhősfilm olyan problémára tapintott rá, amit sem a Marvel, sem a
DC stábja nem tudott maradéktalanul feloldani. Mindkét mozi felmutatja ugyan a „jó
idegen” alakját – ez lesz egyik esetben a frissen bevezetett Fekete Párduc, Wakanda
hercege, a másikban maga az űrből jött Superman –, ám a belviszályt végül
mindkét esetben a külső ellenséggel szembeni összefogás állítja meg. Habár
árnyalja a helyzetet, hogy mind Helmut Zemo, mind pedig a kriptoni holttetemből
létrehozott Doomsday az amerikai szereplők közbenjárásával vált destruktív
fenyegetéssé, azt egyik mozi sem kérdőjelezi meg, hogy a nemzet hőseinek
egységéhez szükség van egy országhatárokon és a közös amerikai identitáson
kívüli fenyegetésre. Egy hérosznak ellenfelek kellenek, különben a bajtársait
tépi szét vagy nem lesz többé hérosz; és ha ez az ellenfél nem születik meg
magától, az is megoldás, ha egy laborban rakják össze.
AMERIKA KAPITÁNY:
POLGÁRHÁBORÚ (Captain America: Civil War) – amerikai, 2016. Rendezte: Anthony Russo, Joe Russo. Írta: Mark Millar
képregényéből Christopher Markus, Stephen McFeely. Kép: Trent Opaloch. Zene: Henry Jackman. Szereplők: Chris Evans (Steve Rogers/Captain
America), Robert Downey Jr. (Tony
Stark/Vasember), Scarlett Johansson
(Natasha Romanoff/Fekete Özvegy), Tom
Holland (Pete Parker/Pókember) Jeremy
Renner (Clint Barton/Sólyomszem), Don
Cheadle (James Rhodes/War Machine), Sebastian
Stan (Bucky Barnes/Falcon), Anthony
Mackie (Sam Wilson). Gyártó: Marvel
Entertainment // Babelsberg. Forgalmazó:
Fórum Hungary. Szinkronizált. 147 perc.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 29 átlag: 4.97 |
![](buttons/bontas.gif) |
|