Magyar MűhelyBeszélgetés Pálfi Györggyel„Néha úgy érzem, átok ül rajtam”Soós Tamás Dénes
Az Úr hangja-adaptáció alaptémája a kommunikációképtelenség. Már a mozikban a Taxidermia rendezőjének Stanislaw Lem-adaptációja, de Az Úr hangja kanadai forgatása annyira keserves
élmény volt számára, hogy majdnem ez lett az utolsó filmje. Operatőr Pohárnok
Gergely, forgatókönyvíró Ruttkay Zsófia, Nagy V. Gergő és Pálfi György, vágó
Lemhényi Réka, látványtervező Asztalos Adrienn, a főbb szerepekben: Polgár
Csaba, Eric Peterson, Fekete Ádám, Kiss Diána Magdolna, Kate Vernon, Jenna
Warren. Producer Pusztai Ferenc. A filmet a Magyar Nemzeti Filmalap támogatta.
*
Két éve forgattátok Az Úr hangját, miért csak most decemberben került mozikba?
Mert nem
tudtuk leforgatni, amit terveztünk, és újra kellett gondolni a filmet.
Mi volt a probléma?
A kanadai
producer és a stábja. Egy hét után világossá vált, hogy nagy a baj a forgatáson.
A producer sok mindenben hazudott. Kiderült, hogy a kiválasztott helyszínek
fotóit az internetről töltötték le, vagy az utcán készítettek képet a házról,
de a tulajjal már nem beszéltek, hogy forgathatunk-e benne. A filmszakmában
alapvető, hogy nem ajánlunk ki olyan helyszínt, amit nem tudunk megszerezni, de
ők megtették. Vagy olyan sivatagról küldtek képet, ami 8000 km-re van
Torontótól, de a távolságot elfelejtették megemlíteni. A felvételek egy részét
pedig ki kellett dobni, mert a focus puller egyszerűen homályosra húzta az
anyagot.
Hol találtátok a producert?
Egy angol
producerklubban, ahol koprodukciós partnereket hoznak össze egymással.
Megbíztunk benne, mert ott a munkáik alapján szűrik a producereket. A Filmalap
jelezte ugyan, hogy az illető nem rendelkezik akkora volumenű játékfilmmel,
mint Az Úr hangja, de kisebb filmeket
már forgatott. Mi pedig nem találtunk más kanadai producert, aki vállalta
volna, hogy leforgasson egy amúgy sem könnyen kivitelezhető magyar filmet. A
kanadai producerek a francia és amerikai filmekért állnak sorba, amik a nagy
pénzt viszik az országba. A Csapnivaló
című vígjáték, amelyben minden elromlik egy forgatáson, ami csak elromolhat,
eltörpül a mi forgatási mizériánk mellett. Ezt a filmet nem elkészíteni
kellett, hanem százszor megmenteni.
Hogyan?
Azokat a jeleneteket,
amikben nem szerepelt kanadai színész, hazahoztuk és újravettük. De azt
leszögezném, hogy minden, amit a kanadai stábról mondok, nem vonatkozik a
színészekre. Ez a film azért létezik, mert ők felkészülve érkeztek a
forgatásra. Kanadában szakszervezet képviseli a színészek érdekeit, ami
garantálja, hogy teljesítik az alapvető szakmai kritériumokat, például
megjelennek a forgatáson. És mivel a színészek ott voltak, a stábnak muszáj
volt leszerveznie a helyszíneket. Nem tőlem féltek, hanem a szakszervezettől.
Kanadában a rendező csak egy megbízott kivitelező. Szava a gyártásvezetőnek és
a producernek van. A gyártásvezetőnk viszont lelépett az első héten. Nem azokat
a kameramozgató eszközöket hozta a forgatásra, amiket megrendeltünk, és amikor
számon kértük, megsértődött és elment.
Nem kötöttetek szerződést?
A kanadai
producer kötött, de mivel a rokona volt, hagyta lelépni. Az volt a probléma,
hogy a producer szakszervezeten kívüli embereket vett fel, hogy spóroljon. A
nem szakszervezetis dolgozók munkája pedig nem volt megfelelő minőségű.
Ráadásul azonnal otthagyták a forgatást, ha csak pár dollárral jobban fizető
munkát találtak. Naponta 2-3 ember lépett le, akiket menetközben kellett
pótolni egy számunkra idegen országban, ahol nem volt egy telefonszámunk se más
filmesekhez. Beperelhettük volna őket, de annak sokára lett volna foganatja, és
a kanadai törvény amúgy is túlságosan védi a munkavállalókat a munkaadóktól. A
kellékest, aki egyetlen használható kelléket se szállított le nekünk, nem
tudtam kirúgni. Ő meg nem akart elmenni, azt mondta, ezt a hetet még
ledolgozza. És addig a stáb költségén élt. A máskor mindig kellemes forgatás
Kanadában így hamar túlélőtáborrá változott. Pohárnok Gergővel, az operatőrrel
egymásba kapaszkodtunk, és a szívrohamok és agyvérzések ellenére
végigcsináltuk. Azt éreztem, hogy muszáj befejeznünk, mert ha abbahagyom, soha
többé nem csinálok filmet.
Miért Kanadában forgattatok?
Eredetileg
Amerikában akartunk, de azt nem tudtuk volna megfizetni. Kanadában viszont 40
%-os adó-visszatérítést kapnak az európai filmek, ami azt jelenti, hogy
utazással, szállással és a helyi szakemberek magasabb gázsijával együtt is
olcsóbban jöttünk ki, mintha itthon forgattuk volna. Ráadásul az utcák, az
autók és a házak olyanok ott, mint Amerikában. Magyarországon nem lehetne
hitelesen reprodukálni egy amerikai kisvárost.
Ezek után mennyiben sikerült megvalósítani az
elképzeléseiteket?
Megközelíteni
sikerült. Az a filmnyelv és gondolatiság, amit kitaláltunk, ott van a filmben,
de nem olyan intenzíven, mint szerettük volna. Ez óriási fájdalom. Nem
gondoltam volna, hogy egy rosszul sikerült forgatás ennyire befolyásolja a film
minőségét. Hittem abban, hogy egy filmet addig kell csinálni, amíg kész nincs.
Úgy gondoltam, a rossz filmek azért rosszak, mert idő előtt abbahagyták a
gyártásukat. Pedig valószínűleg az alapanyag volt hibás. A forgatás során hozod
létre a levesbe valót, amit aztán a vágás során megfőzöl. De ha férges a
krumpli, hiába vagy jó szakács, az behatárolja a lehetőségeidet. Azért is
tartott két évig az utómunka, mert fel kellett javítanunk az alapanyagot.
Hozzátettünk egy kis sót, egy kis borsot, hogy finomabb legyen. Szerintem
élvezetes és gondolatébresztő filmet készítettünk, de hiányzik belőle az,
amitől igazán jó lehetne.
Mi volt az a gondolat, ami foglalkoztatott?
Stanislaw
Lem regényei rendkívül széttartóak, de egy gondolati egység köré szerveződnek.
Irodalmilag sokféle matériával dolgozik, filozófiai eszmefuttatást sző a költői
cselekménybe, aztán áttér naplóírásra, majd leír egy tudományos kísérletet.
Ennek megfelelően a filmben is különböző esztétikai rétegeket helyeztünk
egymásra: (ál)dokumentumfilmet, víziókat, híradókat, Youtube-videót, Super
8-as, archív családi felvételeket. Egyrészt, hogy visszatükrözzük azt a képáradatot,
ami körbevesz minket, másrészt hogy megjelenítsük a digitális korból a
kvantummechanikaiba való átmenetet, ami úgy érzem, jelenleg zajlik. Ez egy
másfajta gondolkodási struktúra, amelyben minden probléma egyszerre van jelen.
A digitális számítás egymás után következő egyesekkel és nullákkal dolgozik, a
kvantummechanikai viszont egyszerre vesz figyelembe minden értéket. Ez
esetünkben azt jelenti, hogy a film látszólag széttartó és különböző műfajú
elemei ugyanarról a problémahalmazról beszélnek, csak más analógiák mentén.
Mindegyik az alapvető kommunikációs problémánkra vezethető vissza. Arra, hogy
két ember univerzuma soha nem fog összeolvadni. Ez a film arról szól, mennyire
egyedül vagyunk a világban. Mi, egyéni univerzumok úgy viselkedünk, mint ez a szegény
Föld, amit némaság vesz körül, és arra vár, hogy valaki üzenjen neki. De ha
üzen, mint a regényben, azt nem tudjuk megfejteni. Ahogy az emberek is találnak
maguknak egy partnert, akivel együtt élnek, talán még gyereket is nemzenek,
vagyis létrehoznak egy új univerzumot, amivel megint csak bajos lesz a
kommunikáció. Érzi az ember, ahogy kinyílik az értelem a gyerekében, de azt is,
milyen sok felderíthetetlen dolog lapul benne. Ami néha szórakoztató, mert
olyat mond, amire nem számít, és akkor nevetnek. Ez a megértés és eggyé válás
lehetetlenségének leggyönyörűbb pillanata.
Érdekes, hogy a feleségeddel, Ruttkay
Zsófival olyan filmet írtok alkotói és magánéleti szövetségben, amely a másik
megértésének lehetetlenségéről szól.
Hát nem
gyönyörű? De vannak a kommunikációnak szintjei. Mi Zsófival jól megértjük
egymást, könnyen dolgozunk együtt. Éppen ezért tud annyira élesen kirajzolódni
a magány határa.
A regényben az űrből sugárzott csillaglevél
egy Rorschach-teszt, amelybe a tudósok képzettségüktől és személyiségüktől
függően mást és mást látnak bele. Rólad mit mond, hogy egy apa-fiú történetet
láttál bele Lem sci-fijébe?
Ezen sokat
gondolkodom én is. De általában 2-3 évvel később tudom csak megfejteni, mi
ihlette a filmjeimet. Az apámmal soha nem volt problémám. Támogatott abban is,
hogy filmrendező legyek. Az apasággal viszont már több a gondom. Hatéves volt a
fiam, amikor Az Úr hangjával kezdtünk
foglalkozni, és azt vettem észre, sok mintát megismétlek a nevelésében, ami az
apámmal való kapcsolatomból származik. Próbáltam máshogy csinálni, de
egyszerűen nem ment, és emiatt néha rosszul érzem magam. Ezt az érzést
erősítettük fel Az Úr hangjában,
amely lelkifurdalásfilm is egyben. Mindenkinek lelkifurdalása van, de leginkább
annak az apának a filmben, aki otthagyta a hathónapos és kétéves gyerekét
Magyarországon. Jó oka volt rá, de egy ilyen törést nem lehet feldolgozni.
És te hogyan dolgozod fel azt, hogy ezek a
peches történetek, a forgatási nehézségek és elkaszált filmtervek végigkísérik
a pályádat?
Néha úgy
érzem, átok ül rajtam. Máskor viszont azon gondolkodom, milyen szerencsés
vagyok, hogy legalább ezt a hat filmet el tudtam készíteni. Nincs
lelkifurdalásom, mert a Filmalap fennállása óta minden évben beadtam egy
filmtervet. És nem kamuprojekteket, hanem kidolgozott, megvalósítható
filmötleteket. Mégsem kellenek nekik. A Toldi
mellett a Szőke ciklont is kidobták,
pedig egy Rejtő Jenő-film biztosan érdekelné a nézőket. Miért dobták ki? Mert
drága? És a Kincsem talán nem volt az?
Már nem lehet a költségvetéssel takarózni, hiszen a Filmalap folyamatosan
gyártja a milliárdos filmeket. Ha a pénz jelenti a problémát, akkor segítsen
Andy Vajna leszerződtetni a két sztárt, akit kinézek a főszerepre, és
szerezzünk hozzá koprodukciós pénzt. Cara Delevingne-nel például szívesen
leforgatnám a Szőke ciklont. Okos,
szép lány. Amikor a forgatókönyvet írtuk, Scarlett Johanssonnak szántuk a
szerepet. A hollywoodi sztárokat is meg lehet győzni egy jó forgatókönyvvel és
a megfelelő üzleti konstrukcióval. Enyedi Ildikó most például Léa Seydoux-val
forgatja A feleségem történetét.
Az Úr hangját viszont 636 millió forinttal támogatta a
Filmalap.
Szeretném
megköszönni a Filmalapnak, hogy hét év után támogatta egy filmemet, miután a Toldinak megítélt 900 milliós támogatást
visszavették. Tényleg hálás vagyok, de nem mindegy, honnan nézzük a dolgokat.
Pályáztam olyan forgatókönyvvel is, amit nem én írtam, csak rendeztem volna.
Arról is leszedtek. A projekt megy tovább, de nélkülem. Ezek után nem tudok másra
gondolni, mint hogy a személyemmel van problémájuk.
Nem halványult el a Toldi kapcsán
kialakult konfliktus közted és a Filmalap között?
Ez a
konfliktus sajnos továbbra is él, de úgy érzem, nem miattam. A Filmalap a
finanszírozó, náluk a pénz, a lehetőség, a döntés joga. Valóban nem okos dolog
bűnözőnek nevezni a Filmalap vezetőjét, de akkor pereljen be, vagy üljünk le és
beszéljük meg a helyzetet, mert ez senkinek se jó.
Nem gondoltál rá, hogy a Filmalaptól
függetlenül forgass, ahogy Hajdu Szabolcs tette az Ernelláék Farkaséknál című filmjével?
Nálam több
mozit költségvetés nélkül nem nagyon csináltak Magyarországon. Ott van a Nem vagyok a barátod vagy a Final Cut, ami egy dolgozószobából
repült a cannes-i filmfesztiválig. Legutóbb pedig a Mindörökké című Tar Sándor-adaptációba
kezdtünk bele Galambos Zoltán gyártásvezető és Pusztai Ferenc producer
finanszírozásával, de félre kellett raknunk Az
Úr hangja miatt. Szeretnénk folytatni, de nehéz hozzányúlni egy hároméves
anyaghoz. Közben pedig meg is kéne élni valamiből és a szívességpatronok is
hamar besülnek.
Lemondtál a megvalósulatlan filmterveidről?
Nem.
Szívesen megcsinálnám a Toldit, most
úgyis mindenki történelmi filmet akar forgatni. Ha megfinanszírozták volna,
most nem kérhetnék számon a Filmalapon a hiányukat. A legújabb filmtervem pedig
a Sömmi, amit Cserna-Szabó András kisrománjából írtunk. A forgatókönyvét elfogadták, kérdés, hogy a gyártást támogatják-e
majd.
A történelmi filmes pályázaton is indultál?
Hogyne. Wass
Albert novellájából szeretnék egy horrorfilmet forgatni Trianon traumájáról, 1919 címmel.
Dacból választottad Wass Albertet?
Nem. Filmet
akarok csinálni, és azt Magyarországon csak közpénzből lehet. A közpénzt
jelenleg a kormány osztja szét, úgyhogy egy filmesnek, ha dolgozni akar, muszáj
együttműködnie velük. Én, ha nem is ezt a kormányt, de az országomat mindenképp
szeretném szolgálni, és azt a tudást, kultúrát, amit gyerekkorom óta magamba
szívtam, itt hasznosítani, hogy jó hírét vigyem az országnak és a magyar
kultúrának. Ennek ellenére folyamatos visszautasításban van részem, és nem
értem, hogy miért. Fontos lenne, hogy a Filmalap legalább a filmtervek
kidolgozásában támogasson. Hogy ne azt érezzem, micsoda nyűg nekik, ha beadok
valamit. Elképesztően rossz érzés úgy megírni egy forgatókönyvet, hogy tudom,
úgyse fog megvalósulni. Ha csak a szikráját látnám a lehetőségnek, hogy
leforgathatom, szárnyalnék. De tudom, hogy a gyártási pályázaton úgyis
elkaszálnak. Ezért próbálok visszautasíthatatlan filmterveket beadni. Például
Rejtő Jenőt. Például Toldit. Például Sömmit. És ha ezek a nagy filmtervek nem
mennek át, akkor egy alacsony költségvetésű, 300 millió forintos horrorfilmet
Trianon traumájáról, a jobboldali pártok kedvenc írójától, a sok faluban
szobrot kapó Wass Alberttől. Ha ezt sem támogatják, akkor nem tudok másra
gondolni, mint hogy nincs szükségük a munkára, amit rendezőként el szeretnék
végezni.
Wass Albert személye körül éles politikai
viták zajlanak.
Nekem nem a
politikai vitákkal kell foglalkoznom, hanem azzal, hogy jó filmet csináljak az
amúgy jó történetből. Nem kell begyömöszölni Wass Albertet a magyar irodalom panteonjában
a legmagasabb helyre, Kosztolányi vagy Móricz mellé, mert nem oda tartozik, de
azt el lehet ismerni, hogy jó történetmesélő volt. Leggyakrabban az antiszemitizmusát
hozzák fel ellene, de a Vukot meg az
a Fekete István írta, aki kollaborált a nácikkal és a mai napig betiltott Kovács István című film forgatókönyvét
írta Páger Antallal a főszerepben, róla és a Vukról mégis le tudják választani ezt a vádat. Szerintem Wass
Albert műveiről is le lehet.
Meddig bírod ötlettel, hogy évente beadj egy
filmet?
Rengeteg
ötletem van.
Nem égtél ki?
Sokszor a
határán voltam annak, hogy feladom, de mindig megszólalt bennem egy hang, hogy
folytassam. Hogy a halálos ágyamon tiszta lelkiismerettel tudjam mondani, hogy
mindent megtettem azért, hogy filmezzek. Meg hát nem is érzem azt, hogy abba
kéne hagynom. Nem rosszak a filmjeim, informatikusnak vagy vállalkozónak
viszont tényleg rossz lennék. A filmrendezésben megvan a lehetőség, hogy az
egyik legjobb legyek, de ezt egyedül, támogatás nélkül nem tudom megvalósítani.
A film technikai sport, amit valakinek finanszíroznia kell. És csak remélni
tudom, hogy a megfogalmazott észrevételek ellenére is fogják finanszírozni a
filmjeimet.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 0 átlag: - |
![](buttons/bontas.gif) |
|