KritikaMonosA hegyek uraKolozsi László
Kamaszok a dzsungelháborúban. Alejandro Landes sokkterápiája. A kolumbiai hegyek között féltucatnyi fiatalból álló gerillacsapat húzta meg magát. A csapat minden tagja kamasz, vagy már éppen csak nem az. Nem férfiak még, nem komoly nők, csak magukat erőseknek és elszántaknak képzelő fiatalok. A táj kopár, ugyanakkor fenséges: grafitszürke és kék árnyalatú hegyek, zöldellő völgyek, örökké párában és ködben úszó barlangbejáratok. A Monos rendezője, Alejandro Landes jónevű építész, sőt, több is annál (a díjak, melyeket építészként nyert, megfelelnek egy berlini nemesfém medvének), ebből is következik, hogy a film mindkét fontos helyszíne nem csupán zord vagy fülledt, nem csupán érdekes, olyan hely, ahova európai túrázó csak nagy üggyel-bajjal juthat el, nem csupán egy gondosan kiválasztott, esztétikus helyszín, hanem túlmutat önmagán. Metaforává is válik. A hegyet kényszerűen elhagyva a fiatalok a vad, legkevésbé sem romantikus, ugyanakkor nem is folytonosan fenyegető dzsungelben húzzák meg magukat. A hegyen még széles perspektívát látunk. Még vak reményeket. Ügybuzgó és elszánt fiatalokat. A dzsungelben olyanokat, akiket lehúz a mocsár, akiket megfojt a pára, akiknek a feladat, amit rájuk bíztak, már egyáltalán nem fontos. Akiknek ugyanúgy semmit nem jelent egy győzelem, mint az, hogy egyáltalán élnek-e. Odafönt még a kis törpe ember – akit egy valódi gerilla Wilson Salazar alakít, természetesen, hiszen alig kell valamit hozzátennie emberi karakteréhez, nagyszerűen – kiképzi a csoportot, ott még hallgatnak rá, a kis embernek van szava. A dzsungelben már csak egymást falják fel, majd betörve egy családhoz, a civilizáltakat, azokat, akik még megpróbáltak rendes életet élni. A fennsíkon egy tehenet és egy szép túsznőt bíznak rájuk. Életük nagyban hasonlít A legyek ura fiatal angol, úri társaságának életéhez. A disznófej is apró utalás a magára hagyott gyerekekről szóló alapműre. A tehén egy szerencsétlen elsült fegyver miatt csöndben és igen látványosan kimúlik: a csoport tagjainak harmóniája is megbomlik. Farkas már nem egyértelműen a csapat vezetője ettől kezdve, inkább áldozat, mint nemes vad. A súlypontok eltolódnak, és a szerencsétlen, háborút idéző csatába torkolló túszszabadítás után már mintha alig maradna valami emberi a csoport tagjaiban. A lenn, egy tárnában zajló csata igen erőteljes képei előrevetítik, hogy a dzsungelben játszódó második részben már nem lesz semmi játékosság, már nem lesznek olyan megejtő pillanata a fiatalok táborozásának, mint a fenn a hegyen a két ártatlan szerelmes jegyessége, és kedvesen esetlen násza. Itt már az lesz a főszereplő Rambo (Sofia Buenaventura), aki még meg tud, meg mer őrizni magában valami kevés emberit, akinek még maradt pár csepp könnye. Ez a fogolynő szökése (Julianne Nicholson igencsak megszenvedhette a zúgó folyókban felvett jeleneteket) és szenvedése miatt egyébként izgalmasabb rész, már nem csak azért torokszorító, mert egyre biztosabb, hogy ebből a dzsungelből senki sem szökhet meg, hanem azért is, mert egyre világosabb, hogy ez az egyre inkább balladisztikus film tulajdonképpen példázat, nem csupán a kolumbiai polgárháborúról, fanatizált fiatalokról szól. A táj a belső folyamatok metaforája, a kérdés persze az, minek a metaforája lehet akkor a gyerekek sorsa. Egyrészt a romlatlanság elvesztésé, azé a koré, melyben a gyerekek felnőnek, az álom és reményvesztésé, de lehet az elveszett gyerekkoré is. Senki nem használ mobilt, az egyetlen rádió is csődöt mond, amikor egyikük azon tölti ki a dühét, mégis, mintha a jelen valóságában kiutat nem találó fiatalokról szóló metafora is lenne ez a film. A dzsungel a kütyük világában egyedül, szülők nélkül magukra maradt, a természet vadságának és egymásnak kiszolgáltatott fiatalok világa: amiből nem lehet megszökni. És amit elviselni is alig lehet. Aki elszökik, az sem jár jobban. Aki családot talál, annak csak jobban fáj majd, ha elveszíti őket, a dzsungelen túli, megváltoztathatatlan magányban. Monos (Monos) – kolumbiai, 2019. Rendezte: Alejandro Landes. Írta: Alexis Dos Santos, Alejandro Landes. Kép: Jasper Wolf. Zene: Mica Levi. Szereplők: Sofia Buenaventura (Rambo), Julian Giraldo (Lobo), Paul Cubides (Perro), Moises Arias (Patagrande), Deiby Rueda (Pitufo), Laura Castrillón (Sueca), Wilson Salazar (Mensajero), Julianne Nicholson (Dr. Sara Watson). Gyártó: Stela Cine / Bord Cadre / CounterNarrative Films. Forgalmazó: magyarhangya. Feliratos. 102 perc.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 0 átlag: - |
![](buttons/bontas.gif) |
|