FesztiválGrazPeriferikus éleslátásBuglya Zsófia
Az osztrák film továbbra is sikertörténet – és nem csupán néhány nemzetközileg elismert szerző sikertörténete. Erről szól a Diagonale.
A kilencvenes évek vége óta
tart, és láthatóan továbbra sem lankad az osztrák művészfilmet övező nemzetközi
figyelem. Az elmúlt év legnagyobb elismeréseit az „új osztrák film” két nagy
mestere könyvelhette el: a régóta nemzetközi, főként francia nyelvű filmeket
készítő Michael Haneke Szerelem című
drámája elnyerte a legjobb idegen nyelvű filmnek járó Oscar-díjat, Ulrich Seidl
Paradicsom-trilógiája pedig bejárta
Európa legrangosabb fesztiváljait: a Szeretet
Cannes-ban, a Hit Velencében, a Remény idén februárban Berlinben
szerzett jelöléseket, elismeréseket. De ahogy a magyar forgalmazási gyakorlat
is mutatja, a sikeres – díjesélyes és eladható filmeket jegyző – alkotók névsora
könnyűszerrel folytatható Götz Spielmanntól Jessica Hausneren át Markus
Schleinzerig.
Az
osztrák film fesztiválja, a Diagonale természetesen róluk is szól. De emellett
folyamatosan keresi a rejtettet, az elfeledettet vagy még fel nem fedezettet is,
és hangsúlyokat tesz oda, ahol korábban nem voltak. Mert a filmkultúrát nem
csak leképezni, de alakítani is akarja. Ez a másfél-két évtizede tartó munka mára
kitermelte a maga evidenciáit. Tudható például, hogy Grazban egyenlő figyelem
jár a műfajoknak. Míg idehaza sokáig téma volt, hogy a dokumentumfilmeknek
külön szemlét kellene rendezni, mert lehetetlennek tűnt, hogy az integrált
programban tartósan megfelelő figyelmet kapnának, a Diagonalén
elképzelhetetlen, hogy hátrány érje a dokumentum- vagy a kísérleti filmet. A
műsorkiosztás és a díjak kiegyenlítettek, a retrospektív szekciók pedig
következetesen a kisebb presztízsű műfajok képviselőit állítják reflektorfénybe
– Peter Tscherkassky (2011) és Ferry Radax (2012) után idén Josef Dabernig
kísérleti filmes és Michaela Grill videóművész került a középpontba. A
szerkesztők évről-évre egy-egy kortárs külföldi szerző munkásságára is felhívják
a figyelmet, meghaladva ezzel a nemzeti film anakronisztikussá vált
kategóriáját – idén a német rendező, Dominik Graf nyolc filmje kapott helyet így
a programban.
Fontos
törekvés a filmtörténet újraolvasása, az alulreprezentált alkotók és műfajok láthatóvá
tétele is. A Diagonale, az Osztrák Filmarchívum és az Osztrák Rendezők
Szövetsége (ADA) közös kezdeményezésére három éve indult az a feltáró munka,
amely „távol az olyan tisztán esztétikai irányultságú, ideológiailag rosszul
kasírozott történetírástól, amely elitizmusában és szelektivitásában
valószínűleg ki sem érdemli ezt az elnevezést”, a női film osztrák történetének
átfogó áttekintésére és bemutatására vállalkozik. Egyes szerzők, főleg a netkorszakban
színre lépő nemzedék tagjai – Barbara Albert, Jessica Hausner, Nina Kusturica,
Elisabeth Scharang, Sabine Derflinger, Barbara Eder, Marie Kreutzer, Anja
Salomonowitz – munkáikkal eddig is jelen voltak a filmes köztudatban, de a megelőző
időszak filmrendezőnőinek munkássága nagyrészt feltáratlan volt (Valie Export a
kevés kivétel egyike). A 1969 és 1999 közti időszakot vizsgáló kutatás ezt a
hiányosságot pótolja. Eredményeként máris összeállt egy ezernél is több címet
tartalmazó filmográfia, Grazban pedig újabb kiadással jelentkezett a tárgyalt időszak
női filmjeit reprezentáló Shooting Women
szekció.
Szintén
a filmtörténeti revízió jegyében állt össze az Austrian Pulp összeállítás, amely idén azokról a „határtalanul
merész”, érzéki és szubverzív élményt nyújtó filmekről kezdeményezett
párbeszédet, amelyeket a filmtörténet-írás, illetve a finanszírozási struktúra a
populáris filmműfajokkal együtt eltüntetett az osztrák filmből. A mesterségesen
gerjesztett művész-kommersz ellentét meghaladását sürgető kezdeményezők –
a Szégyentelen Intézet fantázianevű kritikusi-baráti
társaság tagjai – arra emlékeztettek, hogy az osztrák filmnek sem árthatna, ha
a védjegyévé vált nyomasztó társadalmi drámák mellett olykor az attrakcióhoz,
mint a filmművészet örök forrásához is visszanyúlna.
S ha
már a támogatási rendszert említettem: az idei fesztivál érdekes hozadéka volt az
a részben a Diagonale megbízásából készített és most nyilvánosságra hozott tanulmány,
amely az osztrák filmtámogatási rendszer elmúlt tíz évét elemzi. A fesztivál
weboldalán is elérhető munka részletesen bemutatja a több lábon álló rendszer állami
és tartományi pilléreit, azok költségvetésének alakulását, valamint hogy melyikük
mit és általában mennyivel támogat, s hogy ez milyen anomáliákat vet fel, illetve
milyen korrekciókra szorulna az elkövetkező években.
Az,
hogy egy fesztivál ilyesfajta szerepeket vállal – tanulmányt írat, kutatást
kezdeményez, a közönség figyelmét a szakma, a filmtörténet perifériáira
irányítja –, nyilván büdzsé függvénye is, de mindenképp fontos hangsúlyozni,
hogy a Diagonale nem csak filmek versenye, hanem fórum is, ahol egy szakma
ügyei, aggályai kaphatnak formát és hangot, s amely itthonról nézve leginkább e
tekintetben irigylésre méltó és tanulságos. Hogy ennek a szakmának emellett van
legalább két olyan iskolateremtő mestere, akit ma bármely európai fesztivál
tárt karokkal fogad, az már csak a ráadás.
Az
idei Diagonale Ulrich Seidl jegyében indult. A fesztivált a Remény, a Paradicsom-trilógia befejező
darabja nyitotta, a színészi életműdíjat pedig, melyet hagyományosan a
megnyitón adnak át, Seidl állandó színésznője, Maria Hofstätter kapta (a Hit című rész főszereplője). A Remény az eredetileg egy filmnek szánt, végül
szétdarabolt történet Lolita-szálát bontja ki, önálló műként is érvényesen
(érdekes, de lényegében mellékes, hogy a női főszereplők a történet szerint
rokonok). A vágyódó nők sorát Melanie, a túlsúlyos kamaszlány zárja, akiben a
fogyókúrás nyári tábor középkorú orvosa iránt ébred vonzalom. És a kémia, úgy
látszik, működne is közöttük – csakhogy Melanie 13 éves. Ez a feloldhatatlan
konfliktust rejtő alaphelyzet és a film eltúlzott, komikumba hajló jelenetei
groteszk elegyet alkotnak, a nevetés és a borzalom ellentétes reakcióit váltva
ki a nézőből. Nincs intellektuális távolságtartás, csak a szereplők
intimszférájának rémisztő közelsége, s a bizarr, de lehetséges szituációk,
amelyeket a részben profi, részben amatőr színészek improvizatív játéka
hitelesít. Bármennyire különbözik is a forgatókönyveit aprólékosan kidolgozó
Haneke és a szövegkönyvet nélkülöző, a forgatást kreatív játéktérként értelmező
Seidl munkamódszere (utóbbihoz lásd a rendezővel készített interjút a Filmvilág
2008/11. számában), a lélektani hitelesség maximájánál elvárásaik találkoznak.
S ha
azt írtam, Seidl is iskolateremtő, nem általánosságban értettem: módszerét
tekintve nyomdokain jár a Diagonalén vetített Soldate Jeanette, Daniel Hoesl (avagy a European Film Conspiracy
kollektíva) alkotása. A Sundance
Filmfesztiválon debütált, Rotterdamban díjazott film két nő – a pénztől
megcsömörlött, középkorú Fanni, és a paraszti bérmunkába belefásult fiatal Anna
– lázadásának képregényszerűen eldarabolt, 21. századi balladája. Hoesl elmondása
szerint kész történet nélkül vágtak neki a castingnak, a megtalált szereplők személyéhez
igazították a filmötletet – így lett a Johanna Orsini-Rosenberg alakította
Fanniból arisztokrata –, s a filmet a produceri rendszerben fetisizált, a hatás
garanciájának tekintett forgatókönyv nélkül forgatták le. Az elkészült mű a
klasszikus dramaturgia szabályaira fittyet hányó, kissé artisztikus, de szellemesen
ironikus alkotás.
Szabályosabb,
de ugyancsak emlékezetes első filmes rendezés a szintén alig 30 esztendős,
Haneke-osztályban végzett Katharina Mückstein Talea című filmje is. Ez is két nő találkozásáról, útkereséséről
szól – az új osztrák filmben kétségkívül gyakoriak az azonosulási pontot nyújtó
női karakterek –, ám ezúttal a két nő anya és lánya: a tizenéves, nevelő
szülőknél élő Jasmin börtönből szabadult anyjával keresi a kapcsolatot. A film
egy hétvégébe sűríti „ismerkedésük” történetét, és eszköztelenül, pontos pszichológiai
megfigyelésekre építve beszél kapcsolatuk lehetőségéről. A Taleát a találó szereposztás és a kamera előtt természetesen
viselkedő színészek jelenléte élteti, ami bátran mondható a kortárs osztrák
film erősségének.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 1003 átlag: 5.62 |
![](buttons/bontas.gif) |
|