ÖrdögűzőkÖrdögűzés: Loudun és SalemA gonosz álarcábanSchubert Gusztáv
Az ördöghit feléledt két évszázados tetszhalálából. A Diabolus-bóvli ellenében ajánlatos újranézni a klasszikus exorcista-filmeket.
Az ördög a részletekben
rejtőzködik. Ha ez így van, érdemes a Gonosz birodalmának legrészletesebb,
legnagyobb felbontású térképeit elővennünk. A két legprecízebben dokumentált,
színpadra, regénybe és nem utolsósorban filmvászonra átplántált
ördögűző-történet a „louduni megszállottak” és a „salemi boszorkányok”
története. Kezdjük a louduni történettel, már csak azért is, mert időrendben
megelőzte a salemi boszorkányüldözést, és jóval nagyobb hatású eset volt: az 1634.
augusztus 18.-án elevenen megégetett katolikus pap, Urbain Grandier máglyájának
fénye az egész francia királyságot lidérces alkonypírba vonta. Sokan írtak
róla, a ma már teljességgel elfeledett kortársak (Nion, Aubin, Killigrew), maguk
a per résztvevői (a megszállottsága múltán végtelen levél- és naplófolyamban
elmélkedő Jeanne nővér, az őt kigyógyító Surin atya), később a romantikus
regényírók, Alfred de Vigny a Richelieu bíboros abszolutizmusa ellen lázadó
nemesifjú, Cinq-Mars történetében, vagy idősb Dumas, aki ez alkalommal minden érzelmi
túlszínezéstől mentes, elegáns és célratörő franciás világossággal szálazta
szét a szövevényes történetet.
De
egyikük sem tárta föl olyan mélységben e páratlanul gonosz összeesküvés lelki
és társadalmi mechanizmusát, mint Aldous Huxley a Loudun ördögeiben (The Devils
of Loudun, 1952). Tényregénye pontos
és teljes rekonstrukciója a per előzményeinek, okainak, menetének és
utóéletének, miközben Grandier, a megszállott apácák és az ádáz ördögűzők
jellemét is érzékletesen és hitelesen idézi fel. Ráadásként a korabeli francia
társadalom, az udvar, a klérus, a tisztségviselők körképét is felskicceli a szűk
kisvárosi szcéna mögé.
„A
szentek ugyanúgy függnek a divattól, mint a gyógymódok vagy a női kalapok” –
véli Huxley. A bűnök hasonlóképpen kor- és divatfüggők. A XVII. század
gondolkodását szinte minden ízében a keresztény hit hatotta át, még akkor is,
ha ez a hit már bő száz éve meghasonlott. A katolikusok és reformátusok Európa
szinte minden pontján harcban állnak egymással, a louduni ördöghajsza idején
épp félidejénél tart a harmincéves háború (mire véget ér, a németség egyharmada
odavész). A francia protestánsok (a „hugenották”) és katolikusok már túl vannak
a súlyos ideglázon, az előző században több mint harminc évig gyilkolták
egymást, a Franciaországot megrendítő testvérháborút IV. Henrik zárta le, az
ezt követő békés korszaknak Richelieu bíboros abszolutista politikája vetett
véget, aki a vallásilag is egységes és centralizált Franciaország ideája
jegyében megpróbálta felszámolni a hugenották maradék hatalmát és jogait.
Loudun több okból is szálka volt a szemében, a várost legalább felerészben
hugenották lakták, és ami ennél is kínosabb volt, a legteljesebb békében éltek
együtt a katolikusokkal, az ellenreformáció háborús frazeológiájával sem
sikerült őket egymásnak ugrasztani. Loudun ráadásul a helyi autonómia egyik
erős bástyája volt, a szó szoros értelmében is, a kisvárost hatalmas erődítmény
vette körül, ezt az elzárkózást a központi hatalom nem tűrhette. A várost a katolikus
királyi csapatok nem támadták meg és foglalták el, mint a hugenották legnagyobb
kikötőjét és erősségét, La Rochelle-t (1628), az állam növekvő túlereje miatt
ekkor már elég volt a puszta erődemonstráció is. Azaz mégsem, a louduni Szent
Péter templom plébánosa (valós hatalma alapján: „püspöke”), Urbain Grandier
szembeszállt a király teljhatalmú és (mint az a boszorkánypör során hamarosan kiderül),
végtelenül kegyetlen megbízottjával, Laubardemont báróval. A bűnös, vagy inkább
bűnbak, tehát megvolt. Már csak a bűnt kellett megtalálni hozzá. És mivel a
korabeli gondolkodást teljesen áthatotta a vallás, logikus volt, hogy a
plébános világi vétke is vallásos bűn formáját fogja ölteni.
Grandier
máglyájához eközben már mások is gyűjtötték a rőzsét. A plébános ugyanis sikereivel
és szarkasztikus stílusával legalább annyi ellenfelet szerzett, mint amennyi
hívet ékesszólásával, hatásos prédikációival, műveltségével és nem utolsósorban
férfiasan vonzó küllemével megnyert. „Grandier népszerűsége az asszonyok
körében önmagában elegendő volt arra, hogy rettentő népszerűtlenné tegye a
férfiak között.” (Oliver Reed, aki Ken Russel filmjében Grandier-t alakítja,
rendkívüli szuggesztivitással képes megidézni a kifinomult csábítót és a
bakkecskebűzű szupermacsót is.) Nagy nőcsábász volt, ami ugyan nem ritkaság a
korabeli francia világi papok és főpapok körében, de a paráznaság ettől még
továbbra is a főbűnök közé tartozott, az egyház szavakban mélyen elítélte.
Talán még ez sem lett volna baj, ha a plébános nem ejti teherbe legjobb barátja
lányát. Az apa, Louis Trincant királyi ügyész, szörnyű bosszút forralt, és
rövid úton maga köré gyűjtötte Grandier minden rendű és rangú ellenfelét. Az
összeesküvők közül Mignon kanonok bizonyult a legveszélyesebbnek. Miután
nőügyeivel nem tudták ellehetetleníteni Grandier-t, ő látta meg a nagy
lehetőséget, hogyan lehet legbiztosabban tönkretenni a nagyhatalmú papot. Történt
ugyanis, hogy az Orsolya-rendi zárda apácáit, élükön a perjelnővel, Jeanne de Belciellel,
megszállta az ördög. Mignon, aki ekkoriban lett az apácák gyóntatója, hamar
felismerte, hogy valójában a hisztéria lett úrrá rajtuk, de minden erejével
azon volt, hogy ördögi színezetet adjon a kollektív hallucinációnak, majd a
sátáni rontást Grandier számlájára írja. Ami annál is könnyebb volt, mert a
képzelgésre és színlelésre korábban is hajlamos, a zárda rideg és unalmas
rendjétől súlyosan frusztrált Jeanne nővér maga is gyűlölte Grandier-t. A város
szuperhímje (vagy inkább a híre, mert négyszemközt soha nem találkozott a
férfival) őt is megbabonázta, erotikus álmainak a szép pap lett a tárgya. Ezért
is kérte fel őt a zárda gyóntatójának. Grandier-t azonban nem vonzotta a
feladat, sűrű programjára hivatkozva elhárította a felkérést. A szép arcú, de
púpos zárdafőnöknő (ekkoriban 30 éves) valószínűleg nem keltette volna fel az
érdeklődését, a csapda így is úgy is bezárult volna. (A salemi boszorkánypörnek
szintén a szerelmi hisztéria volt az ősoka.) Már csak egy rettenthetetlen
ördögűzőre és egy nagyhatalmú pártfogóra volt szükség, aki fedezi és támogatja
az összeesküvőket. Ez utóbbi a király (és a bíboros) megbízottja, Laubardemont
személyében adott volt, Mignon az addigiaknál elszántabb ördögűzőt pedig a
szomszédos Chinon plébánosában találta meg, aki addigra már sikeresen
belehajszolta városát a boszorkányüldözésbe. Az ördögűzés addig zárt ajtók
mögött folyt, Barre atya azonban kitárta a zárda tölgyfaajtaját, és hamarosan
özönlöttek a megszállottakra kíváncsi nézők. (Ken Russel filmjében Barre úgy celebrálja
az ördögűző-show, mint egy popsztár, de az anakronizmus 100 %-ig korhű, a nép
úgy tódult a louduni látványosságra, akár Russel kortársai az altamonti
rockkoncertre.) Barre nem csak szadista volt, de hitetlen is. „Egyike volt
azoknak a negatív keresztényeknek –
mondja Huxley –, akik számára az ördög összehasonlíthatatlanul valóságosabb és
érdekesebb Istennél.”
Eleddig
a természetfelettinek nyomát sem láttuk, csak a közönséges emberi rosszakarat
ördögi mivoltát tapasztalhattuk meg. Ezen a ponton azonban belép a drámába egy
újabb fontos szereplő, a nézősereg,
az istenadta nép, aki nélkül nem lehetett volna megrendezni a rémisztő
színjátékot, amely végül is egy ártatlan ember kínhalálával ér majd véget. Az
összeesküvők tisztában voltak azzal, hogy az apácák színjátéka kollektív
hisztéria, hogy Grandier semmiféle módon nem rontotta meg őket, semmiféle paktumot
nem kötött az ördöggel, sőt a felvilágosultabbak (mint Trincant) nem is hitt az
ördögök létezésében. A boszorkánypör koholt vádakon alapult. Maga a bizonyítás
nélkülözte a világi peres eljárásban alkalmazott szigorú jogi eljárást,
mindenestül a hiedelmekre épült. A boszorkánytan „tudós” könyveiben, mint a 1487-ban
írott Boszorkányok pörölyében (Malleus maleficarum) a természetfölötti
magyarázattal szemben a józan észnek, a tudománynak és a római jognak nem
osztottak lapot, nem is volt ajánlatos hozzájuk fellebbezni: „aki kétségbe
vonja az ördögök és boszorkányok létét, maga is eretnek”, vagy ahogy a Salemi boszorkányokban mondják, „aki
nincs a bíróság mellett, az szükségképpen ellene van”. A koncepciós per
sikeréhez már csak egyetlen tényező hiányzott, a vakhit. Ezt biztosította a tudatlan,
hiszékeny és vérszomjas sokaság. A hit hitelesítette a hitetlenül, hideg fejjel
kieszelt koncepciós pert. (Ugyanezért ment rádióadásba 1949-ben a Rajk-per, a
boszorkányok idővel eltűntek, de a boszorkányüldözés szelleme századokkal
később is virulens maradt.) A kérdés csak az, miféle hit volt ez. Könnyedén
kínálkozik a válasz, a katolikus/protestáns vallás a felelős mindezért a
szörnyűségért. Csakhogy Huxley dokumentumregénye, Arthur Miller színdarabja, a Salemi boszorkányok (The Crucible) és az idevágó exorcista-filmek
(Az ördögök, Kawalerowicz Mater Johannája, illetve a Miller
drámájából készült két filmváltozat, Raymond Rouleau 1957-es és Nicholas Hytner
1996-os Salem-rendezése) nem a
katolikus/protestáns vallást kritizálják, még csak nem is az egyházat
ostorozzák, hanem egy ön- és közveszélyes kóros lelkiállapot, egy kollektív
rögeszmévé válva egész társadalmakat elpusztítani képes világszemlélet
kórtörténetét és elemzést adják.
Európa
ugyan a boszorkányüldözésből több mint kétszáz éve kigyógyult, de a kifejezés
és a bűnbakkeresés tébolya – új és új tartalommal – velünk maradt. (Salem
puritán közössége éppúgy áldozatul esett a tudatosan gerjesztett hisztériának,
mint a louduni katolikusok. Miller sem véletlenül nyúlt vissza a salemi
megszállottak témájához, Amerika a boszorkányüldözés lázában élt, csak épp a „kommunisták”
helyettesítették a kiűzendő ördögöt. Kommunisták ugyan nem nagyon akadtak
Amerikában, de ez az Amerika-ellenes Tevékenységet Vizsgáló Bizottságot
egyáltalán nem zavarta, már csak azért sem, mert valójában az akció a demokrata
New Deal rendszere és szellemisége ellen irányult. Eközben Kelet-Európában a
fordított szereposztásban zajlott az ördögűzés.)
A keresztény
vallásnak az ördöghit egyáltalán nem örök és meghatározó komponense.
Kétségtelen, a kísértő sátán figurája az édenkertben éppúgy felbukkan, mint az
evangéliumokban, de a kereszténység alapvetően nem manicheista, nem a jó
(Isten) és a rossz (Sátán) örök harcára épül, hanem szeretetvallás, ez az út
vezeti el a hívőt az isteni kegyelemhez, nem a gyűlölet.
Az a
világkép, amely a világban jelenlévő rosszat nem természeti okokkal vagy emberi
hibákkal és bűnökkel, hanem ártó
szellemek tevékenységével magyarázza, a keresztény és a zsidó monoteizmus
előtti animista hiedelemvilágból maradt ránk. A kereszténység erre az őskori
(egész pontosan kőkori) vallási alapra épült, nagy részben megsemmisítve,
lefojtva e pogány világmagyarázatot, bizonyos hiedelmeit, rítusait azonban
átértelmezve magába olvasztotta és megőrizte. (A védőszentek kultuszában a
sokistenhit visszhangzik, a faluszéli pléhkrisztusok úgy védik a közösséget a
rontó szellemektől, akár az ősi menhirek és bálványok. Az ereklyék kultuszától
a tömjénfüstig rengeteg liturgikus mozzanat őrzi az animista szellemiséget. És
akkor a babonás népi hiedelmek sokaságáról még nem is beszéltünk.) Az elmúlt
200-250 évben a keresztény egyházak egyre messzebbre távolodtak a
kereszténységnek ettől a pogány örökségétől. Egészen a legutóbbi időkig úgy
tűnt, az ördögök, boszorkányok, hazajáró lelkek, vámpírok örökre átköltöztek a
rémmesék fantáziavilágába, és többé senki sem hisz már bennük. Nem így történt,
az ártó szellemekbe, a fekete és fehér mágiába vetett hit reneszánszát éli. Az
újpogányság komoly anyagi és politikai erő lett. Olyannyira, hogy immár a
keresztény hittel és az egyházzal is szembeszáll. A mai ördögfilmeket már nem
Ken Russel vagy Miller felvilágosult és emberséges szelleme hatja át, hanem az
ördöghit. Ha másért nem, hát merő cinizmusból, mert a „paranormális” ma
kelendőbb, mint a józan ész. Az ördög benned
lakozik (The Devil Inside, 2012) áldokumentumfilmje azzal
kérkedik, hogy a filmet a Vatikán nem engedélyezte, exorcista hősei is azon
keseregnek, hogy az ördögűzést 1999 óta hivatalosan is tiltja az egyház. A film
fekete happy enddel zárul, „mindenki meghal”, ami itt természetesen nem isteni
igazságtétel, épp ellenkezőleg, az ördög hatalmát bizonyítja.
Ha
valaki nem hiszi, hogy nyakunkon az animizmus és a legsötétebb babonaság,
nézzen bele az Asztro-tévé műsorába,
jóslás, rontáslevétel, távgyógyászat lelkienergiával –, ha a kőkorszakban létezhetett
volna tévé, épp ilyen műsor ment volna este 8-kor. Természetesen nem
létezhetett, de akkor hogyan lehetséges, hogy az animizmus viszont vígan
benyomulhat a televízió, az internet, a genetika, a részecskegyorsítók szupermodern
civilizációjába? Hogyan lehet, hogy a két antipódus, össze nem illő gondolkodásmód,
2000 évnyi kereszténység után mégis összeér? Nem ez a pillanat, amikor minden
okot elő kellene sorolni, de annyi biztos, hasonló helyzetek hasonló
viselkedést váltanak ki. Ha nem értjük a világot, amelyben élünk, ha nem tudjuk
valós okát adni, mindannak, ami velünk történik, elviselhetetlen stressz lesz
úrrá rajtunk, ettől csak úgy lehet megmenekülni, ha valamilyen értelmes rendbe
foglaljuk. A rendezett világkép még akkor is megnyugvást hoz, ha a
kiindulópontja hamis vagy téves. A leggyorsabban ható nyugtatószer, ha a
rosszat megszemélyesítjük. Ehhez semmiféle egzakt, akár tapasztalati („józan
paraszti ész”), akár tudományos tudás nem szükséges, ez a fajta animista
szellemhit nem azért ősi, mert természetes, hanem mert a természet, a
társadalom és az emberi lélek tudományával nem rendelkező őseink számára más
kiút még nem kínálkozott. Ha az ősi ördöghit az ismeretlentől való félelem
szülötte, akkor a mai feléledésének is hasonló oka van. Csakhogy, ami a
gyűjtögető, halászó, vadászó ősközösségben még bevált, a 8 milliárd emberre
méretezett, hightech civilizációban már nem működhet. De nem működött már a
görög poliszban, vagy háromszáz évvel ezelőtti amerikai kisvárosban, Salemben
sem. A „várost” ugyanis nem a rettegés, hanem a közös akarat teremti, és a bizalom
tartja fenn, a körkörös, paranoiás gyanakvás sohasem lehet a polisz, a nemzet
megmentésének eszköze, ellenkezőleg: szétverésének, elpusztításának ez leggyorsabb
módja. Ha valaki azt gondolja, Loudun vagy Salem csak üzemi baleset volt,
létezhet hasznos és kegyes ördögűzés, nézze meg Kawalerowicz Mater Johannáját. A film ott folytatja a
louduni téboly történetét, ahol Ken Russel abbahagyta: az Orsolya-rend
zárdájába megérkezik az új exorcista, a nagytudású és mélyérzésű Suryn atya,
hogy a szeretet erejével megmentse Johanna nővért az elkárhozástól. A kísérlet nem
épp istennek tetsző módon alakul: a szent ember, miután megölt két ártatlan
szolgát, vértől csöpögő fejszével várja, hogy bűnös lelkébe költözzön át a
démon.
Nincsen
ördög, a gonoszt és a szenvedést mindig a bűnbakkereső fanatikusok, az
eszmeháborodottak hozzák a társadalomra. Az Ördögökhöz,
a Mater Johannához, a Salemhez hasonló filmek tragikus
komorságuk ellenére ezért gyógyító erejűek: az ördögűzés démonát űzik ki a
gondolkodásunkból.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 1976 átlag: 5.5 |
![](buttons/bontas.gif) |
|