KönyvAz ismeretlen UrániaPopcornmentes övezetKovács Kata
A nagyszabású kötet 340 oldalon,
260 fotó és dokumentum, érdekes tanulmányok, interjúk és visszaemlékezések
segítségével tekinti át az Uránia filmszínház legendás történetét.
A mozibezárások
idején szívfájdító élmény kézbe venni az Urániáról szóló tanulmánygyűjteményt,
felidézni a hangulatát, kulturális, politikai, film- és építészettörténeti
összefüggésekkel bíró, kalandos múltját az első bűvészelőadásoktól az
Uránia-védő csendes tüntetésekig, az ezredfordulós nagy felújításig. Az
ismeretlen Uránia – Fejezetek egy filmszínház történetéből nem egyszerű
tanulmánykötet: ugyanúgy szól a filmtörténet iránt bolonduló cinephileknek, az
építészet- és az egyre szélesebb körben népszerű hely- és várostörténet, a
tematikus városnéző séták, programok (Hosszúlépés. Járunk?; Budapest 100)
rajongóinak. Mint ahogyan az Uránia sem csak egy a budapesti mozik közül, és nem
csupán kiemelt intézményi státusza és mérete, de sajátos kialakítása,
egyedülálló architektúrája és atmoszférája is megkülönbözteti, nem csoda, hogy
a világ legszebb mozijai között tartják számon. Története bővelkedik a
fordulatokban, több baleseten, állapotromláson, felújításon, nézőszám-vesztésen
majd újjászületésen van túl. A könyv megjelenésének két apropója is van: 125 éve
épült a kezdetben Rimanóczy-ház névre hallgató ingatlan, 120 éve pedig itt
forgatták le az első, már játékfilmes elemeket is tartalmazó magyar filmet, A
táncz-ot. A Pekár Gyula azonos című kultúrtörténeti előadásának
illusztrációjaként létrejött munkát az Urániában lehetett először látni 1901
április 30-án, e dátum egyben a magyar film születésnapja.
A négy
gondolati egységre tagolódó könyv első szakasza az eredetileg Kerepesi út 21.
alatt álló épület históriáját mutatja be. Itt esik szó az 1930-as átépítésről
és az 1967-es felújításról, mely a ház állapotának súlyos romlása miatt volt
szükséges (Kelecsényi Kristóf művészettörténész Egy mór palota a Rákóczi
úton című tanulmánya). Torma Ágnes szélesebb látókört biztosítva a móros-keleties
építészet európai történetét ismerteti: az irányzat legjelesebb képviselője a
granadai Alhambra, a zenés-táncos műsorokat kínáló színházaknak pedig jó ideig ez
volt az egyik közkedvelt stílusa a londoni Alhambra Színháztól a düsseldorfi
Arab Kávéházig. Mányi Istvánnal, az Uránia ezredfordulós felújításának vezető
építészével és Szebeni Nándor építészmérnök-díszfestővel Buglya Zsófia
készített interjút. A beszélgetések nem csak az eredeti tervpályázat és a
restaurálás szellemiségét és koncepcióját, a ma ismert épület átalakított
tereit szemléltetik, de azt a mély elkötelezettséget is, amellyel az átalakítást
vezető szakemberek a megújult funkciókat kialakították.
Az első
évekre visszatekintő második rész az épület átadásának idejére repít vissza.
Molnár Dániel színháztörténész a múlt századforduló szórakoztatóiparában
kalauzol, Oroszi Antal Rimanóczy-házban üzemeltetett Caprice mulató sorsát
mutatja be. Csordás Lajos városkutató a mulató szűkebb környezetéről, az
egykori Kerepesi út világáról, boltjairól, klubjairól, palotáiról és
fogadóiról, a kávéházakról és az itteni szellemi életről szól.
A harmadik
rész tárgyalja A táncz születésének szélesebb kontextusát. Az itt
szereplő írások között van, amelyik korábban már máshol is olvasható volt –
Magyar Bálint friss jegyzetekkel ellátott szövege az Uránia egykori
filmgyártásáról –, Gajdó Tamás színháztörténész tanulmánya pedig a korabeli
színházi bemutatók, a mulatók, orfeumok világában nyújt eligazítást és helyezi
el az intézményt. A táncz keletkezéstörténete a korabeli szövegeken, a
sajtó beszámolóin és más dokumentumokon (színlapok, fényképek, műsorfüzetek,
plakátok, filmszalagdarabok) keresztül is megelevenedik.
A könyv
negyedik részében (Egy filmszínház alakváltozásai) Barkóczi Janka
filmtörténész a német érdekkörbe tartozó UFA-Uránia időszakát (1930-1944)
dolgozza fel, Murányi Gábor történész a második világháború után a kommunista
párt kezelésébe vett Uránia programjának erőszakos szovjetizálásáról ír. A könyvet szerkesztő Buglya Zsófia
filmesztéta az Urániának eredetileg programszervezője, majd programigazgatója,
s a kötet révén megszállott kutatója és ismerője is. Tanulmányaiban az 1910-es
évek történéseit, a mozivá válás folyamatát ismerteti, valamint a mozipiac
kilencvenes években kezdődött átalakulásától, a multiplexek megjelenésétől
követi a Nemzeti Filmszínház sorsát, beleértve az 1999-es bezárást is. Ebből az
írásból derül ki az is, hogyan kapott az Uránia kiemelt intézményi státuszt és
jutott el a nagyszabású műemléki rekonstrukcióig. Az ötvenes évek
kultúrájában Forgács Iván és Varga Balázs filmtörténészek jelölik ki a filmpalota
helyét. A telt házas Budapesten a moziba járás felkapott kikapcsolódási forma
volt, a Rákóczi úton elegánsan öltözött emberek igyekeztek egy-egy vetítésre, a
filmszínházak térképén pedig kiemelt helye volt az Urániának mint emblematikus
premierhelyszínnek. Varga Balázs tanulmányát éppen ezzel a képpel nyitja:
felidézi egy valójában soha el nem készült mozgókép – Gertler Viktor: Vidám
évek – díszbemutató-jelenetét, mely Révész György Éjfélkor című
filmjében szerepel, mely kiemelt dramaturgiai szerepet szentel az Urániának. És
a film-a-filmben betét csupán fikció, „de az Uránia mint helyszín az elmúlt
százhúsz év magyar film- mozi- kultúr- és politikatörténetének reprezentatív
csomópontja.” Az ezt követő évtizedeket, amelyekben lassan besimul az egy kézbe
vett fővárosi mozik állományába, a filmtörténész Kelecsényi László
visszaemlékezése (Az én Urániám) idézi fel.
Az egykori
Uránia Tudományos Színház eredeti célja az ismeretterjesztés, a tudományok
népszerűsítése volt. A könyv elsősorban azt a folyamatot szemlélteti, ahogyan az
ismeretterjesztés fellegvárából a szórakoztatás színterévé alakult, s végül
eljutott mai, összetett funkciójáig: a magyar és európai filmművészet
értékeinek közvetítője, a hazai filmélet kiemelt helyszíne, de hozzájárul a
mozgóképkultúrával összefüggő oktatáshoz is. S hogy ezeknek a feladatoknak
hogyan felelhet meg úgy, hogy közben piaci versenyzőként is helyt kell állnia,
önálló forgalmazói tevékenységet nem folytat, és saját archívummal sem
rendelkezik – ez már egy sajátosan magyar történet, amelyre a kötet röviden
ugyancsak kitér.
Sok szállal
kötődik az Uránia az érte tevékenykedő nemzedékek révén a magyar kultúra és
szellemi élet egészéhez – írja Elekes Botond, az Uránia igazgatója. Hogy a mozi
története nem csupán kulturális, de személyes történet is, erre a könyv
szerkesztője is kitér az előszóban: „Az Uránia az átlagosnál nagyobb filmszínház,
dolgoznak benne üzemvezetők, mozigépészek, pénztárosok, jegykezelők,
programszervezők, igazgató, pénzügyi és kommunikációs munkatársak, gondnok, őrök
és ruhatárosok is.” És
ugyan az itt megfordult hazai és külföldi nézők, filmes szakemberek,
fesztivállátogatók emlékei nem kapnak helyet a kötetben – bár az utolsó
oldalakon szerepel pár világsztár bejegyzése az Uránia aranykönyvéből – a
privát történetek felől közelíti meg a mozi legendáriumát Mányi István építész
személyes hangú beszámolója, Csontváry Kosztka Tivadar, Karinthy Frigyes
egy-egy rövid írása, csakúgy, mint Kelecsényi László visszaemlékezése a
Kádár-kori Urániáról. Az ismeretlen Uránia egyszerre tanulmánykötet és szubjektív
beszámoló a mozi különböző korszakairól, ugyanakkor gazdag képi anyagának
köszönhetően élvezetes, albumként lapozható dokumentumgyűjtemény is.
Nemzeti
Filmszínház Nonprofit Kft. / Méry-Ratio Kiadó.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 0 átlag: - |
![](buttons/bontas.gif) |
|