KritikaEgy nő fogságbanAmeddig bírodMargitházi Beja
Tuza-Ritter
Bernadett Magyar Filmdíjas dokumentumfilmje az eltagadott modern rabszolgaság
mellett buborékkultúránkat is megmutatja.
Buborékban
élni a közösségi médiában, a lakás–munkahely–bolt háromszögben, tévénézőként
vagy más médiát fogyasztóként, fővárosban vagy vidéken, szegényként vagy
gazdagként, értelmiségiként vagy szakmunkásként – igen, ez a szűkösség lehet otthonosan
megnyugtató. Friss, 21. század eleji trauma, hogy mennyire fals és félrevezető
a kellemes izoláció; akiket zavar, gyakran firtatják, hogyan és meddig lehet
kilátni, netán kitörni belőle. Az Egy nő
fogságban ilyen kilátásokkal kecsegtető, legtöbbünk buborékjából kimutató,
egy másik, zárt világot megnyitó film, amitől újrakeretezhetjük mindazt, amit
munkáról, kizsákmányolásról, szabadságról, emberi viszonyokról képzelünk vagy
tudni vélünk. Az Egy nő fogságban története
ezen túl négy nagyon különböző ember életéről és döntéseiről is tudósít: egy filmrendező,
a rabszolgatartó Eta, a szolga Maris és kamaszlánya, Vivi mind ma, itt,
Budapesten közöttünk élő nők.
Az
élénk tekintetű, ötven fölött is karcsú Maris – nevezzük mi is most így –
nikotinfüggő, egy kanapén alszik és megállás nélkül dolgozik. Hosszú, vöröses
haja szabadon lobog utána, amint hajnalban megeteti az állatokat, és copfba
kötve simul hátra, mikor nap közben főz, mosogat, pakol vagy éjszaka a gyárban
takarít. Nehéz, mégis hétköznapi sors rajzolódik, de Tuza-Ritter
dokumentumfilmjében már az első perctől van valami elementárisan nyugtalanító.
Elsőként ott van ez a kortalanul öreg, ráncokkal telebarázdált, beesett arc, melyre
Maris egész ellentmondásos élete rá van írva, de amelyet csak a teljes film
ismeretében lehet értelmezni. A másik különös körülmény: a tisztaság. A fehér
és rózsaszínű pulóverek, a rendezett felszín, a civilizált környezet, a Marisnak
látszólag felkínált komfort, amely lényegében egy vállalhatatlan, méltatlan
élet formális díszlete. Amitől Maris sorsa különbözik ugyanis sok százezer
magyar nőétől, ugyanakkor hasonlít másik, húszezer körülire becsült, adósrabszolgaságban
vagy kényszermunkában tengődő emberére Magyaroszágon, az a szabadság teljes
hiánya. Saját idő, pénz és szabad mozgási lehetőség nélkül szolgálja ki azt a
családot, ahol 53 évesen (!), tíz éve lakik, akiknek a fizetését havonta leadja,
és akik őt, a nevére felvett hitellel is sakkban tartva, fizikailag és lelkileg
kizsákmányolják és bántalmazzák.
A
család feje, Eta három ilyen szolgát is tart, nyíltan és büszkén, mert
megengedheti magának. A filmben, a forgatási szerződéshez hűen, sohasem látjuk
szemtől szembe, de arca, nehéz teste, melírozott haja, festett körme, konkrét személye
valójában érdektelen is, mivel ennél sokkal lényegesebb az a zsarnokmentalitás,
amellyel nemcsak dolgoztat, de szünet nélkül megaláz és inzultál. A hatalmi
kontroll elvont, arctalan, mégis nagyon konkrét jelenlétét tökéletesen leképezi
az a rekedt, parancsolgató hang, mely folyamatosan firtat, fenyeget, sőt néha
leereszkedően humorizál („Bírod? ... Bírsz
te mindent. Atom Anti vagy...”). A forgatás nem jöhetett volna létre Eta
nélkül, aki fizetség fejében engedte meg, hogy Maris munkáját felvegyék – a
film nem róla szól, de dokumentált jelenléte és közelsége fontos hozadék, egyszerre
hihetetlen és sokkoló, ugyanakkor elsöprő erővel érezteti az „oroszlán
barlangjában” filmezés tétjét.
Az
elsőfilmes Tuza-Ritter Bernadett, egyszemélyes stábként, majd másfél évig állt
kapcsolatban ezzel a két emberrel. Az elkészült dokumentumfilm az ő
felismeréseinek, alkotói beérésének a szolga Maris (valódi nevén: Edit) sorsával
összefonódó története is egyben, miután fokozatosan döbben rá, hogy mit is dokumentál.
Az Egy nő fogságban a kamera
sorsfordító jelenlétének, a támogató követés dokumentumfilmes módszerének a
sikertörténete, amennyiben pontosan elegendőnek bizonyul ahhoz, hogy a kellően
intelligens főszereplőt túllendítse a mélyponton, és ráébressze: nem kell
mindent kibírnia. Tuza-Ritter ezzel hangolja össze az önreflexív filmformát is:
a disszonáns (az atmoszférát néha kissé szét is szétziláló) zenével, de érzékeny
vágással formált, happy endig vezető elbeszélési ívben fontos helye van a
kitartott csöndeknek, melyben a szolgalét hétköznapisága, banalitása ugyanúgy
meg tud mutatkozni, mint Maris belső egyensúlya és önironikus humora. Ennek a
folyamatnak a része az is, ahogyan az állásfoglalással felérő közelképek
eleinte klausztrofóbiát, majd intimitást, végül már-már azonosulást képesek
megfogalmazni – merthogy ilyenkor indul meg a közlekedés a különféle buborékok
között.
Egy nő fogságban – magyar dokumentumfilm, 2017. Rendező-operatőr: Tuza-Ritter
Bernadett. Írta: Moll Zoltán és Tuza-Ritter Bernadett. Zene: Kalotás Csaba.
Producer: Ugrin Julianna, Kiss Viki Réka. Gyártó: Éclipse Film. 89 perc.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 1 átlag: 1 |
![](buttons/bontas.gif) |
|