Francia tükrökCocteau a Cinémathèque-benEgy örök visszatérőSzatmári Zsófia
Kiállítás
kevés szóban a sokoldalú Cocteau-ról.
Ötven éve,
1963. október 11-én hunyt el Jean Cocteau, francia író, festő, filmrendező,
igazi „homme du spectacle”. Emlékére teljes vetítéssorozatot tart és kisebb
kiállítást állított össze a francia filmes kultúra egyik legnyüzsgőbb
központja, a párizsi Cinémathèque.
A rendező
a nagy terem helyett az adományozók galériájában kapott helyet, mivel a
kiállítás alapját az intézmény tulajdonában lévő Cocteau-hagyaték képezi, a
rendező régi barátainak, kollégáinak anyagaival kiegészítve. A galériába
belépve rögtön feltűnik Cocteau első nagy sikerű filmjének, A szép és a szörnyetegnek a plakátja. Az
impozáns kép egyik oldalán az eredeti festmény függ, a másikon folyamatosan
pereg a film egy-egy részlete. Körben nagy, színes plakátok, számtalan
fekete-fehér fotó, néhány, falra vetített vagy képernyőn nézhető filmrészlet,
kéziratok, jelmezek – és hozzájuk némi kommentár.
A tárlat
egyszerre követ időrendi sorrendet és nyit Cocteau különféle filmes
területeire. Öt állomásban összegzi az alkotó tevékenységét: a kiinduló és a
záró pont egy-egy filmje köré épül (A Szép
és a Szörnyeteg (1946) és az Orpheusz
végrendelete (1960)); a második elméletibb megközelítésben, általánosabban
szól a filmes életműről; majd az avantgárd filmért tett erőfeszítéseiről
beszél; a negyedikben kritikusként, a Cannes-i filmfesztivál zsűrielnökeként
tűnik föl.
A legtöbb
anyag A Szép és a Szörnyeteghez,
legnépszerűbb, díjazott filmjéhez kapcsolódik. Az említett plakáton és
filmrészleten kívül láthatók fényképek: standfotók, egy sorozat a főszereplő
Jean Marais szörnyeteggé maszkírozásáról; forgatási napló, képes reklámkönyv, a
finanszírozáshoz kapcsolódó hivatalos papírok, a „szép” ruhája. Továbbsétálva
az újabb plakátok, képek mellett (Delannoy Örök
visszatérés, Bresson A Bois de
Boulogne hölgyei etc.) Cocteau forgatókönyv- és szövegírói munkáival az
időben is haladunk előre. Ez már a második etap, a címe: „Film és költészet”. A
kettő kapcsolatát a kiállítás csupán abban látja, hogy az író-rendező több,
híres, irodalmi mítoszt is feldolgoz – tegyük hozzá, a korban nem egyedül! –,
mesét és saját drámákat adaptál: tehát inkább a film és irodalom összefonódását
vázolja fel. Azaz nem azt, hogy Cocteau – némiképp Apollinaire követőjeként –
mindenütt költő szeretett volna lenni – ne feledjük a sok Orpheuszt! –, és azt
sem, hogy a költészetet miképp ültette volna át más médiumokra. Erről többet
mond egy kései archív, melyben a szerző az Orpheusz
végrendelete kapcsán kifejti, hogy nem álmot visz a vászonra, hanem az álom
működését utánozza. Ezt a technikát idézve már is közelebb állunk például a
szürrealista szövegalkotó eljárásokhoz, mint pusztán az adaptációit citálva a
költészethez.
A harmadik
szakasz izgalmasabb: arról tájékoztat –
igaz, csak röviden –, hogy Cocteau hogyan igyekezett előmozdítani az avantgárd
filmet. Egy részlet a saját avantgárd filmjéből, A költő véréből (1932), egy csoportkép 1949-ből, az ún. Elátkozott film fesztiváljáról (Festival du film maudit), melyet az
Objectif 49 nevű csoporttal szervez meg, maga köré gyűjtve a fiatal
tehetségeket. És valóban, a későbbi francia új hullám számos alakja jelen van:
a kritikusként híressé váló Alexandre Astruc és André Bazin vagy Pierre Kast és
Éric Rohmer rendezők. Cocteau a fesztivál megnyitójára szánt előadásának is itt
olvasható a kézirata, végül is nem
mondta el. Viszont a szöveget bogarászva előbukkan egy, a kiállításon eddig
kimondatlan elve, miszerint a nézőpont eredetisége fontosabb, mint a témáé.
Lásd mítoszfeldolgozások.
A negyedik
rész elején rövid vetítés a Cocteau által kritikusként védelmezett filmek
plakátjaiból, köztük számos neorealista és némafilmes alkotással. Ahogy a
fotók, ez a képsor is rekonstruálja a rendező korát, az őt körbevevő filmes közeget. Megtudjuk, kikkel
érintkezett, dolgozott együtt. Ezt szolgálják a Cannes-i munkájáról elhintett
információmorzsák is: közös képek hírességekkel, egy újságcikk és a Cocteau
által sikerrel felkarolt Négyszáz csapás
plakátja – azzal a megjegyzéssel, hogy a Vásott
kölykök Dargelos-ja él tovább a Jean-Pierre Léaud játszotta figurában.
Az ötödik
állomás Cocteau utolsó jelentős filmjét, az Orpheusz
végrendeletét tárgyalja, mely A költő
vérét és az Orpheuszt követve az
Orpheusz-trilógiának és Cocteau életművének is az utolsó darabja. Ahogy a
rendezőt idézik, a „Végrendelet maga
is az”, tehát nem csak filmbeli, hanem a szerző valóságos testamentuma. Így
zárja a Cinémathèque – igen rövidre – Jean Cocteau bemutatását, a filmrajongó
Cocteau-ét, aki „a filmmel együtt nőtt fel” és aki Henri Langlois-hoz fűződő
barátsága révén az intézmény lelkes látogatója, támogatója volt. Épp ezért
merülhet fel a kérdés, hogy a kis terem dacára, vajon több magyarázat nem
illette-e volna meg?
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 2 átlag: 8.5 |
![](buttons/bontas.gif) |
|