KritikaLady MacbethA fekete özvegyBarkóczi Janka
Az elmaradott orosz
vidékről a viktoriánus Angliába átültetett Leszkov-kisregény éppoly kegyetlen, mint az eredeti.
„Katyerina Lvovna általában
hihetetlenül egykedvű volt: nem törődött azzal, hogy világos van-e vagy sötét,
nem különböztette meg a jót a rossztól, semminek sem örült, sohasem unatkozott.
Senkit sem szeretett, még saját magát sem.” – jellemzi hősnőjét Nyikolaj Szemjonovics Leszkov,
akinek szikár kisregénye az unalomba süppedt orosz vidéken kibontakozó sorozatgyilkosság
története. A Kisvárosi Lady Macbeth,
mely 1865-ös első megjelenése óta számtalan feldolgozást ért meg, most a
viktoriánus Angliába helyezve éled újjá, William Oldroyd rendezésében.
Az elsőfilmes Oldroyd verziója éppoly kíméletlen, mint az eredeti, de a
személyes tragédiák helyett itt a gender-szempont kap kitüntetett figyelmet.
Lady Macbeth, azaz Katherine, a férje és apósa
rabságából kitörni vágyó fiatal nő, igazi Shakespeare-i karakter, akinek
kilátástalan helyzetéből csak szenvedély és önzés sarjad. Mindenkit pusztulásba
dönt a környezetében, miközben szem elől veszti az eredeti célt, és eggyé válik
önmaga legsötétebb árnyékával. Míg Leszkov szövege sokat merít az orosz népi
vallásosságból, és mágikus elemekkel átszőtt pszichológiai drámát épít az emberi
lélek megjósolhatatlansága köré, a brit filmváltozat azért marad higgadt és
tényszerű, mert egy egész rendszert vádol. A hősnő ebben az esetben elsősorban
a körülmények áldozata, emiatt pedig mások válnak az ő áldozatává. Balszerencséje,
hogy olyan korba és olyan társadalomba született, amelynek műveltsége
kifinomultan európai, de a nőket még vagyon- és fétistárgyként kezeli, majd gyereklányként
férjhez ment egy tisztes házba, ahol szigorú rendszabályok sok mindent
lepleznek, többek között a családfő impotenciáját. A szabadulni vágyó
fiatalasszony előbb-utóbb belebolondul az uradalom egyik sármos munkásába, és az
unalomból, dacból és kiváncsiságból induló kapcsolat kezelhetetlen vonzalommá
fejlődik. A lány és szeretője így mindent egy lapra tesznek fel, és sorra likvidálják
az összes arra járó, alkalmatlankodó személyt.
A történet önmagában is hihetetlenül tág
asszociációs teret nyit meg. A Shakespeare-nél megbújó nőalakok előtérbe
lépnek, kulisszaként a gótikus rémmesék világa és az Üvöltő szelek drámai tájai tárulnak ki, és az is érthetővé válik,
miért tartják Leszkovot sokan a keleti James M. Cain-nek. Mára már az eredeti sztorira épülő adaptációk sorának is külön legendáriuma
van, melyek kétségtelenül hatnak minden újabb feldolgozásra. A legismertebb
talán a cenzúratörténet egyik klasszikus példájaként emlegetett Lady
Macbeth-affér, amely a regény alapján népszerű operát komponáló Sosztakovics és
Sztálin között esett meg. Az ambiciózus zeneszerző ugyanis szerette volna
megalkotni a szovjet Niebelung gyűrűjét egy-egy nőfigurával a tetralógia operáinak
középpontjában, melynek ez lett volna az első része. 1934-ben mutatták be a
művet, amit hamarosan az egész világon nagy sikerrel játszottak, míg 1936-ban egyszer
csak maga Sztálin el nem látogatott az előadásra. A tekintélyes Pravda két nap
múlva cikket közölt egy névtelen szerző tollából, mely mélyen elítélte a darab primitív
és vulgáris stílusát, és azt, hogy az elbeszélés módja óhatatlanul is szimpátiát
kelt a bűnös hősnő iránt. Míg a közönség rajongott a zenéért, a korabeli
kritikai fogadtatás nehezen kezelte a dallamok lüktető, fülledt erotikáját,
egyes tengerentúli lapok pedig egyenesen „pornofóniát” emlegettek. A Pravda
értékelése után természetesen betiltották az operát, Sosztakovics pedig mellőzötté
vált és a következő három évtizedben nem is vehette elő a szerzeményét újra. A fojtott
szexualitás feszültsége ezzel együtt olyan erős védjegyévé lett a sztorinak,
hogy az Oldroy-féle mozgóképes olvasatot is főleg ez mozgatja. Itt azonban a
zene helyett a képek viselik a terhet, különösen a feszülő és leomló textilek,
a súlyos bársony mély ragyogása, a fehér vásznak vibrálása, az ódon szobák és a
természet burjánzó vadsága.
Nagyjából azzal egy
időben, hogy újra terítékre került az opera feldolgozása, egy másik
kelet-európai alkotó szintén elővette a témát. Adrzej Wajda A kisvárosi Lady Macbeth-je jugoszláv
produkcióban készült 1962-ben, mivel a lengyel rendezők otthon akkoriban nem
nyúlhattak szovjet-orosz szerzők műveihez. A főszerepeket Olivera Marković és
Ljuba Tadić alakította, az erős kontrasztokkal játszó, expresszív felvételek
Aleksandar Sekulović operatőrt dicsérik. Az izgalmas látványú film végül
azonban magának Wajdának is csalódást okozott, későbbi nyilatkozataiban mindig úgy
emlegette, mint amiből minden jószándék és az anyag iránti lelkesedés ellenére
sem sikerült kihozni a maximumot. Az eredeti elbeszélés két nagyobb egysége, az
elkövetett bűnök és a szibériai fogság felé vezető vándorút valóban erősen leválik
egymásról, mintha kétféle drámaiságot két mesét kényszerítene egyetlen szűk
keretbe. A 2017-es verzió, talán elődje hibájából tanulva, drasztikus módon kezeli
ezt a problémát. A bűnt meghagyja, de a bűnhődést elengedi, így nemes
egyszerűséggel csírájában elmetszi az egész szibériai sztorit, hogy a tragikus lezárás
helyett a történet feloldatlansága legyen fontos.
A Lady Macbeth a félresiklott lázadás filmje, és ahogy a szereplők
feszegetik a határokat, úgy szabadul el benne bizonyos formai játék. A nagy
színházi múlttal bíró rendező a mereven és teátrálisan megkomponált, nyomasztóan
szimmetrikus beállításokat lassan lazítja fel, azzal párhuzamosan, ahogy a
szenvedély kikényszeríti magának a szabadságot. Ari Wegner operatőr statikus képei
csak a szabad akarat ritka pillanataiban válnak imbolygóvá és dinamikussá, mert
a kötött vizuális keretek egyben a fogság határai is. Hasonló érzéseket kelt a
vágás ritmikája, mely a nemrég bemutatott Stefan Zweig-filmben már látott
trendet követi. Nick Emerson vágó olyan érzést akart kelteni, mintha mindig
kicsit későn érkeznénk a jelenetbe, és mindig túl korán hagynánk el azt. Így a
kisebb szekvenciák is zaklatottá, lezáratlanná válnak, ami minden statikusság
ellenére, a nagyobb egész mozgalmasságát érzékelteti. Az okos formai
megoldásokat finom színészi játék kíséri, különösen a lady-t alakító Florence
Pugh és a fekete bőrű szolgálólányt játszó Naomi Ackie kettőse lenyűgöző. Mindkét
nő inkább ösztönlény, mint racionális polgár, de az ösztönök egészen más
irányba hajtják őket. Míg az úrnő ismeri, de nem ismeri el a társadalmi lét
morális törvényeit, az alkalmazott nem tudatosítja, mégis érzi azokat. A
kettőjük között kialakuló néma játszma talán a film legizgalmasabb vetülete,
amely szinte megfoghatatlan, mégis nagyon ismerősen emberi.
Bár a klasszikus
tragédiához ennek a történetnek ténylegesen elég kevés köze van, Leszkov azért
emlegeti Lady Macbeth-et kisregénye címében, mert úgy véli, hogy egy nő saját
magától nem, csak Shakespeare fiktív hőseként lehet képes a leírtakhoz hasonló
gonoszságokat elkövetni. A Lady Macbeth,
összhangban az eredeti ars poeticával, nem a női létezés sötét oldalát kutatja,
hanem a férfiuralom, a zárt és érzéketlen közösség számlájára írja a gyilkosságokat,
melyben évszázadok óta mozgástér nélkül léteznek a jobb sorsra érdemesek. A ház
elbutításra szánt, bezárt asszonya, az esélytelen szolgaszemélyzet és a
különböző rasszba tartozók ugyanolyan eséllyel válhatnának bűnözővé, és szinte
csak a véletlen műve, hogy közük éppen ki lép erre az útra. Oldroyd bravúrja,
hogy moderált és kiszámított módon, mégis intenzív élményként teszi vizuális
költészetté kritikáját, szerencsére úgy, hogy a sorozatgyilkos ettől még nem
lesz szimpatikus.
LADY MACBETH (Lady M) – brit, 2016. Rendezte: William Oldroyd. Írta: Nyikolaj
Leszkov kisregényéből Alicia Birch. Kép: Ari Wegner. Zene: Dan Jones.
Szereplők: Florence Pugh (Katherine), Cosmo Jarvis (Sebastian), Christopher
Fairbank (Boris). Gyártó: BBC Films / BFI. Forgalmazó: magyarhangya. Feliratos. 89 perc.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 4 átlag: 6 |
![](buttons/bontas.gif) |
|