DetektívmoziBabylon BerlinTykwer, AlexanderplatzSchreiber András
Krimi és történelem – a weimari köztársaság idején játszódó német bűnügyi sorozat felrajzolja Berlint Chicago mellé a gengszterek térképén.
Fritz Lang szelleme kísért a Babylon Berlin világa felett. Mintha
csak a Mabuse-mozikat, az M-et, illetve az amerikai korszakból a Tébolyt meg a The Big Heat-et turmixolták volna egybe, és öntötték volna rá egy
olyan sorozatra, mint például a Maffiózók,
megfűszerezve nem kevés chandleri noirral. Már a főcím is a német
expresszionista időket idézi, persze ebben nem kell feltétlenül pont Lang
szellemét keresni, a húszas évek német mozijára (például a Metropolisra) hajazó tipográfiát egyszerűen a korhűség igénye
szülte.
Merthogy a Babylon Berlin alkotói törekedtek a történelmi
átélhetőségre: minden külső és belső helyszín, minden kosztüm és frizura,
minden egyes kellék a húszas-harmincas éveknek megfelelő (na jó, az első
évadban felbukkanó, eltérített DR 52-es mozdony nem, ez a modell csak a
negyvenes években állt szolgálatba), hogy a weimari időkbe helyezett, a fikciót
a történelmi tényekkel ügyesen elegyítő bűnjáték hitelességéhez kétség se
férjen. Berlin, 1929: talmi csillogás a lokálokban, csontig hatoló nyomor a
külvárosokban, minden társadalmi réteget át- és behálózó morális válság,
nemzeti és nemzetközi összeesküvések, szociális feszültségek és politikai
játszmák. 1929-ben ért véget a weimari köztársaság aranykora, a sorozatban is
megidézett „véres május elseje” nagyon is valóságos esemény volt. Ahogy az is
tény, hogy a köztársaság bukását egyaránt kívánták az erősödő munkásmozgalmiak
és a mindinkább jobbszélre sodródó, a birodalmi időket visszakívánó polgári
pártok, miközben a küszöbön álló világválság nélkül is óriási volt a
munkanélküliség, és minden gazdasági és szociális (fél)reform ellenére a
németek nem tudtak kigyógyulni a világháborús traumából.
S a germán „roaring
twenties” minden traumájának és egyenlőtlenségének, képmutató bigottságának és
csillogásba menekülő önfeledt feslettségének legfőbb helyszíne Berlin, amit „egyszer
mindenkinek látnia kell”. Ebbe a fővárosi hervadó virágbűzbe érkezik Kölnből
Gereon Rath felügyelő (Volker Bruch), hogy a berlini erkölcsrendészet
segítségével megszerezzen egy kompromittáló szexfilmet, s miközben egyre mélyebben
bukik alá a nagyváros szimfóniájába, újabb és újabb bűnügyekbe keveredik. A
több szálon futó cselekményben felbukkannak a negyedik internacionálé trockista
emigránsai és az őket üldöző sztálinisták, a revízióra készülő Wehrmacht
összeesküvői és a politikát, rendőrséget, művészvilágot sakkban tartó (örmény) „maffia”.
Apropó 1929. A húszas évek
fővárosi alvilágát, a pitiáner kilátástalanságot, a tisztességtelenség
elkerülhetetlenségét énekli meg, mintegy pokolbeli Odüsszeiaként, Alfred Döblin
1929-ben megjelent regénye, a Berlin,
Alexanderplatz is, amelyből ötven évvel később Fassbinder rendezett
zseniális tévésorozatot. Döblin – Fassbinder szavaival – nagyvárosregényt írt,
és ez a nagyvárosregény-igény mutatkozik a Babylon
Berlin aprólékos, minden részletre ügyelő cselekményvezetésében is. Ezt
persze a sorozat alkotói a kiindulópontul szolgáló regény(ek)ből örökítették
át: a széria alapja Volker Kutscher Gereon Rath-krimisorozata (a
regényfolyamból az első kettő magyarul is megjelent), márpedig a kölni szerző
szeret elmerülni a részletekben, hosszas leírásokban tobzódva ad bizonyságot az
olvasónak pszichológiai, történelmi és szociológiai ismereteiről, miközben a
krimi izgalmáról sem feledkezik meg. Mindezt úgy, hogy Kutscher saját bevallása
szerint Döblin regénye éppúgy hatással volt rá, mint két másik, mozgóképes „forrás”, A kárhozat útja és az M, illetve a Maffiózók-sorozat.
A Babylon Berlin (a sorozat címét egyébként az első Rath-regény – a
magyar fordításban a nem túl fantáziadús Tisztázatlan
bűnügy címet viselő – Der nasse Fisch
angol „verziója” adta) alkotóinak tehát nem volt túl nehéz dolguk: Sam Mendes
és Fritz Lang filmjei eleve kottául szolgáltak ahhoz, hogy az angolszász noir
és a német társadalmi krimi randevújának szerelemgyermekét világra segítsék. Úgy,
hogy mindeközben a három forgatókönyvíró-rendező, Tom Tykwer, Achim von Borries
és Hendrik Handloegten kézjegye is
meglátszik. Ez a minden egyes epizódra vonatkozó szerzői csapatmunka
szerencsére nem okoz káoszt, az egyes részek végig feszesek maradnak. Persze, a
Babylon Berlin azért leginkább Tykwer
életművébe passzol (nem kisebbítve ezzel a másik két szerző érdemeit) – a
sorozat lassú-gyors-gyors-lassú tempója és kendőzetlen ábrázolásmódja sokban
emlékeztet a Parfümre, a véletlenek
összjátéka pedig több Tykwer-filmnek (A
lé meg a Lola, Téli alvók, A harcos és a hercegnő) is témája.
Márpedig a Babylon Berlin
cselekményét nagyban mozgatják az egymással sorszerűen összebogozódó
véletlenek.
A bűnnel fertőzött világ rendezetlen – a
nyomozó dolga, hogy rendet vágjon a káoszban. Csakhogy a noir-hagyományokat is
követő széria univerzumában a rend őre is privát démonokkal küzd. A háború – és
azzal összefüggésben egyes magánéleti zavarok – kiváltotta poszttraumás stressz
nem szül tiszta hősöket. A kézremegést morfiummal csillapító hős esendő, és
csak kevésbé romlott, mint az erkölcstelenségen némi ellenszolgáltatásért
cserébe szemet hunyó, pozícióféltő társa. Legfeljebb még az igazságba vetett
hitével is vívódik, még inkább kiszolgáltatva magát ezzel a véletleneknek. Ha
máshonnan nem, hát a történelemkönyvekből tudjuk, Berlin a húszas-harmincas
évek fordulóján valóban Babilon volt, ahol az emberek már a torony leomlása
előtt is elbeszéltek egymás mellett, de 1933-al kezdődően az egész világra
kiterjedt a káosz. Tykwerék sorozatának hőse ebben a modern Babilonban keresi a
saját szavait, szembesül mások és a saját gyarlóságával, miközben Mabusék alakítják
a véletleneket a háttérből.
A Babylon Berlin nem pusztán történelmi korba helyezett krimi, de
fikciós szociológiai tabló is. Feszültsége nem csak az egyes bűnügyi szálakban
rejlik, hanem abban is, hogy valóságszemléletében és atmoszférateremtésében
finoman becsempészi a kései német expresszionizmus látásmódját. Nem szembetűnő
hivalkodással, az irreális geometriai vonalvezetés helyett a mélyre ható
realizmus uralkodik – a szex az szex, a mocsok az mocsok –, ellenben kifinomult
tempóváltásával, feszültségteremtő hangkulisszával és a cselekményhez igazított
megvilágítással. Lehetséges, hogy ez az épp csak nyomokban megidézett
expresszionizmus mindössze azt a célt szolgálja, hogy ezzel is korba helyezzék
az alkotók a nézőt, mégis, enyhe álomszerűséget eredményez. Mintha a néző,
Gereon Rath felügyelőhöz hasonlóan, tudatmódosítóval fűszerezett hipnózisban
merülne alá egy valóságosnak tűnő, megtörtént eseményeken alapuló álomba. A Babylon Berlin a korábbi német
krimisorozatoknál (Derrick, Tetthely, Az
öreg) sokkal kendőzetlenebbül vall a bűn természetéről, s mindezt a
történelmi kulissza miatt: kockázatmentesen.
Babylon Berlin – német tévésorozat,
2017. Rendezte: Tom Tykwer, Achim von Borries, Hendrik
Handloegten. Írta: Volker Kutscher. Kép: Bernd Fischer. Zene: Johnnye Klimek,
Tom Tykwer. Szereplők: Volker Bruch (Gereon Rath), Liv Lisa Fries
(Charlotte Ritter), Peter Kurth (Bruno), Leonie Benesch (Lena), Severuija
Janusauskaite (Svetlana). Misel Maticevic (Örmény). Az HBO bemutatója. 8x45 perc.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 4 átlag: 7.5 |
![](buttons/bontas.gif) |
|