Latin lidércnyomásCarlos Enrique TaboadaTündérmérgekHegedüs Márk Sebestyén
A hatvanas évek Mexikójában gombamód szaporodtak el az őrültebbnél őrültebb fantasztikus horrorfilmek.
Vízbe fojtott gyermekeik után kutató vérszomjas
kísértetek, mindenre elszánt őrült tudósok, melodrámai hőstettekre képes
szörnyetegek, azték múmiák és hősies pankrátorok… Habár a nagyvilág
előszeretettel tesz egyenlőségjelet a Guillermo del Toro név és a mexikói horror szókapcsolat közé, az
ország valójában különösen gazdag és nagymúltú horror-hagyományokkal
rendelkezik. Már az 1930-as években megkezdték a rémfilmek gyártását. Ahogy a
hangosfilmváltás után (nagyban a helyi közönség írástudatlanságának
köszönhetően) lassú fellendülésnek indult a mexikói filmipar, és az Egyesült
Államokban beköszöntött a hollywoodi horrorfilm első aranykora, a határtól
délre máris saját ciklusba kezdtek a mexikóvárosi stúdiók – a hollywoodi
klasszikus elbeszélésmódot sikerrel adaptálva, helyi fűszerezésű, körülbelül egy
tucatnyi filmjükkel talán az évtized második legjelentősebb horrorfilmes
kánonját megalkotva. S habár a műfaj pihenőpályára került a mexikói mozi
virágzását hozó negyvenes évekkel, az ötvenes évek közepén, az aranykor végével
újult erővel tért vissza. Mikor a mexikói filmipar lassú hanyatlásnak indult, a
filmkészítők a spanyolajkú területeken addig nagy népszerűségnek örvendő zenés
filmek és melodrámák helyett olyan alacsonyabb presztízsű, de tömegeket vonzó
műfajok felé fordultak, mint a western vagy a horrorfilm.
Egyes producerek – mint
például a korábban színészként nagy népszerűségre szert tevő Abel Salazar – behatóan
ismerték a harmincas és negyvenes évek amerikai horrorfilmjeit, és valódi
üzletemberként tudatosan kezdtek saját franchise-ok építésébe. A Salazar által
vezetett Cinematográfica ABSA nevezetű produkciós cég például a Universal klasszikusait
idéző, rendkívül gyorsan és alacsony költségvetésen forgatott, de a
lehetőségekhez mérten gyakran meglepően igényes kiállítású régimódi rémmesékkel
ért el sikereket, melyekben a legnagyobb természetességgel keveredtek az amerikai
és európai hagyományok a rendkívül gazdag mexikói folklór elemeivel, miközben
bátran merítettek konkrét művekből is. A filmek legfőbb vonzerejét azonban
bizarr megoldásaik, képtelen speciális effektjeik, és abszurditásig fokozott
cselekményük jelenti mind a mai napig.
A hatvanas évek
Mexikójában gombamód szaporodtak el az őrültebbnél őrültebb fantasztikus
filmek: a kartondíszleteket és olcsó gumimaszkos rémeket felvonultató gótikus
horror mellett ekkorra lépett fel népszerű műfajként a híres-hírhedt luchador film, melyben
szuperhős-státuszú pankrátorok és pankrátornők küzdöttek meg az egyetemes
horror-történet panoptikumának majd’ összes szörnyetegével, de ekkoriban még a
gyermekfilmek is okozhattak meglepetéseket, mint például a Roberto Rodríguez-féle
Piroska-trilógia esetében, melynek záródarabja,
a Piroska és Hüvelyk Matyi a szörnyek
ellen című Óz, a csodák csodája-hatást
mutató LSD-trip mexikói kiskölkök ezreinek szerzett álmatlan éjszakákat és
okozott feldolgozhatatlan traumákat.
Az íróként és
rendezőként is számos műfajt megjárt, később saját rendezéseivel népszerűvé
váló Carlos Enrique Taboada ebben a közegben debütált társíróként olyan rémfilmekkel,
mint a Nostradamus-sorozat, vagy a
szintén Salazar produceri felügyelete alatt készült A boszorkány tükre (1962). Utóbbi a mexikói gótika programadó
darabja is lehetne, és máig kitüntetett helyen szerepel a műfaj rajongóinak
szívében, köszönhetően a 15 percenként sebességet és irányt váltó, így örökösen
kiszámíthatatlan, különböző alműfajok kliséivel roskadásig halmozott
cselekményének és szappanoperákat idéző latinos temperamentumának.
Ám míg az
ötvenes-hatvanas évek horrorfilmjeinek rendezői többnyire a mexikói film
aranykorának veteránjai voltak, akik kevéssé viselték szívükön az alacsony
költségvetésű, bizarr rémfilmek sorsát, a Mexikóban az ország talán
legfontosabb horror-rendezőjeként tisztelt Carlos Enrique Taboada már egy másik
generáció szülötte, akinek műveit a műfaj iránti feltétlen tisztelet és a
mexikói horrorban addig (legalábbis a harmincas évek eleje óta biztosan) ismeretlen
visszafogottság jellemzi. Taboada nem kevesebbre vállalkozott, mint hogy
korszerűsítse a mexikói horrorfilmet; nem egyszerűen a történetek kortárs
közegbe emelésével (a luchador-filmek,
valamint számos gótikus horror is a jelen Mexikójában játszódott), hanem azáltal,
hogy végre képes volt elszakadni az ódivatú Universal- és Hammer-horrorok hatásától,
illetve a nemzeti horrorfilm-gyártás maszkfetisizmusától is. Szintén
újdonságnak számított, hogy több filmjében gyermekprotagonistákat használt, vagy
őket helyezte a szörnyeteg szerepébe – több mexikói alkotót, köztük Guillermo
del Torót is megihletve, akinek költői tündér(rém)meséi számos ponton
párhuzamba állíthatóak a legsikerültebb Taboada-filmekkel.
A Még a szél is fél (1968), az első horrorfilm, melyet íróként és
rendezőként is Taboada jegyez, máig az egyik legkedveltebb horrorfilm
Mexikóban, ahol halottak napján rendszeresen visszatér a tévéképernyőkre. A
klasszikus gótikus hagyományokat követő, de hatvanas évekbeli leányiskolába
helyezett kísértethistória ugyan mai szemmel nézve kissé nyikorog, átüt rajta
az olcsóság, a legtöbb fiatal színésznő játéka is megmosolyogtatóan gyenge, de
amint az egyszeri néző kiszórakozza magát az elavultabb jeleneteken, meg fog
lepődni, mennyire hozzáértően összerakott kísértetfilmmel van dolga. Nem
véletlen, hiszen a film ijesztgetésben a Lewton-iskolát követi, vagyis a „kevesebb
több” elvét vallja, teret hagyva a rejtély kibontakozásának, s így legjobb
pillanataiban a kortárs európai gótikus horror legnagyobbjaival veszi fel a
versenyt. A lányiskola kegyetlen igazgatónőjén sérelmeit megtorló bosszúálló
kísértet története olyan mértéktartással kerül bemutatásra, amely Taboada
addigi munkásságában és a korabeli mexikói horrorfilmben is ismeretlen nívóra
emeli a filmet. Egy kortárs párhuzamot felállítva a cselekménybeli hasonlóságok
miatt a film akár az Ördöggerinc
előképeként, párdarabjaként is értelmezhető – noha del Toro spanyol filmje tősgyökeresen
európai történetet mesél el, Taboada is az előképek közé sorolandó.
Hasonló utakon jár az
1975-ös Feketébb az éjszakánál,
Taboada legkonvencionálisabb horrorfilmje, ami Poe novellája, a Fekete macska fordulatait emeli át egy
modern közegbe helyezett, de menthetetlenül régivágású kísértetházas
történetbe. Ez a film a Még a szél is fél
legközelebbi rokona az életműben, mely mintegy megfordítva elődje képletét,
idős asszonyra támadó serdülőkorú szellem helyett egy sírból visszatérő,
fiatalokat terrorizáló öregasszonyt szerepeltet, aki egykori kiskedvence, a még
az éjszakánál is feketébb macskája miatt áll bosszút; teljes joggal, hiszen –
mint egy fordulatból kiderül – hálátlan örökösei agyonverték a szerencsétlen
állatot. A butuska, de élvezetes horrorfilm legnagyobb erényei ismét Taboada
atmoszférikus rendezésében rejlenek: a kísértetjárás Bavát idéző csúcspontjait
látva elgondolkozik az ember, vajon mire lett volna képes a rendező, ha nagyobb
költségvetést biztosítanak neki horrorfilmjeihez.
Taboada 1969-ben
készítette el a Márványkönyv című
rémmesét, melyben sokáig nem egyértelmű, hogy kísértetfilmmel van-e dolguk,
vagy csak egy tündérmeséken nevelkedett, az átlagosnál nagyobb képzelőerővel bíró
kislány, Silvia járatja a bolondját az új dadával. Filmtörténeti előképként A macskaemberek átka (1944), és
legfőképpen Jack Clayton 1961-es klasszikusa, Az ártatlanok című Henry James-feldolgozás említendő, de Taboadánál
nemcsak a kislány, hanem a fenyegetést jelentő kísértet is gyermekkorú, és a
képzeletében megelevenedő kőszobor, Hugo mellett maga Silvia is potenciális
veszélyforrásként lép fel, amennyiben a felnőttek számára láthatatlan kísértettel
karöltve törne a dada, a keresztapa és az újdonsült mostohaanya életére,
sátánista praktikák segítségével. Taboada ebben a filmjében fordul először a
gyermeki fantázia felé, és itt jelenik meg elsőként a gyermek a misztikumot
elutasító felnőttvilágot is megrengető erőként.
A rendező ezután még egyszer
tért vissza a horrorfilm világához, az 1984-es Tündérméreggel, mely legegyedibb hangvételű és talán legsikerültebb
horror-tematikájú filmje, ugyanakkor ez áll a legtávolabb a szabályos
műfajiságtól. A Tündérméreg két
magányos kislány különös kapcsolatáról mesél: a magatehetetlen nagymamával élő,
s a bejárónő babonás történetein nevelkedő Verónica elhiteti újdonsült
barátnőjével, a dúsgazdag szülők által nevelt, de kissé elhanyagolt Flaviával,
hogy valójában vénséges vén boszorkány. Ami játéknak indul, hamarosan a
hiszékeny Flavia terrorizálásába fordul, mikor a figyelemre vágyó Verónica különféle
boszorkányátkok fenyegetésével kezdi érvényesíteni akaratát. A Tündérméreg olyan felnőtteknek szóló meseként
írható le, amelyből kivonódnak, illetve egyértelműen a gyermeki képzelet
szintjére redukálódnak a fantasztikus elemek, éppen ezzel adva egyre
nyugtalanítóbb színezetet a történetnek. Taboada ragaszkodik hozzá, hogy
mindent a gyermekek szemszögéből meséljen el, ezért a felnőttek arca – kissé a
Charlie Brown-rajzfilmeket idéző megoldással – állandóan a képkivágaton kívül marad;
ezen formai megoldása kissé öncélúnak tetszhet, de a film végül őt igazolja: a
gyermeki szempont felvétele olyannyira sikeresnek bizonyul, hogy a film
befejezésében teljesen természetesnek hat, amikor szinte átmenet nélkül,
gyermeklogika szerint torkollik tragédiába a történet.
Taboada búcsúja a horrorfilmtől
olyan alkotásokkal rokonítható, mint A
méhkas szelleme, vagy A faun
labirintusa. Nem rossz ajánlólevél ez egy hazáján kívül jóformán teljesen
ismeretlen mexikói rendezőnek: Taboada filmjei ékesen bizonyítják, hogy a
mexikói horrorfilm igenis többre érdemes annál, minthogy a Mystery Science Theater 3000 bábfigurái űzzenek gúnyt belőle időről
időre.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 322 átlag: 5.51 |
![](buttons/bontas.gif) |
|