Az animáció mestereiAnilogue FesztiválVáltoztass átKovács Kata
Rajzolt mesék álom és valóság, animáció és dokumentumfilm határán. A budapesti Anilogue a kétévente megrendezett,
elsősorban magyar animációkat bemutató Kecskeméti Animációs Filmfesztivál és az
első- és rövidfilmekre szakosodott Primanima mellett a magyarországi
rajzfilm-rajongók Mekkája. Mindhárom esemény célja, hogy a mozikban bemutatott,
javarészt kommersz animációsfilmtermés mellé az adott év szerzői indíttatású munkáinak
legjavát hozza el, de az Anilogue-ra elsősorban a máshol nem vetített
egészestés külföldi filmek miatt számítanak a nézők. Míg a szakma ikonikus
alakjai játékos, műfaji darabokkal járultak a nagyérdemű elé, a rendezői
székben frissen landolt alkotók a nagy, drámai témák, a dokumentumfilm és az
animáció határterületeinek felfedezése felé csábítottak az idei fesztiválon.
Izgalmas kivételnek számít ez
alól Hiroyasu Ishida első egészestés filmje, a lenyűgöző látványú, játékos anime,
A pingvinek titkos élete, mely valahova az E.T. és Chihiro
szellemországban határvidékére kalauzol, vagyis egy japán kertvárosba,
amelynek szélén egy nap, érthetetlen módon egy csapat pingvin bukkan fel.
Aoyama, a negyedikes kisfiú proaktív nyomozásba kezd, hogy felderítse a
pingvinek küldetését. Ishida 2011-es rövidfilmje, a kyotói egyetemen készített Rain
Town egy sárga esőkabátos kislány és egy törékeny pálcikaember költői
barátságának vizuálisan és akusztikusan is gyönyörűen kidolgozott története,
mely egy olyan városban játszódik, ahol ugyancsak kicsit elcsúszik a valóság:
soha nem áll el az eső, a napfény, és minden, ami annak nyomán születhetne,
csupán álom. A rendező A pingvinek titkos életével csak látszólag fordul
a hagyományos történetek felé, a vad vagy épp humoros fordulatok – mint a
bullying-jelenet az italautomata előtt, amelyből, ha egy üdítőt kivesznek és
feldobnak, pingvinné változik –, a nyomozás szürreális megoldásai, az erotikus
szál és a klasszikus animés elemek ígéretes debütfilmmé állnak össze.
Megtört asszonyok
Az egészestés programot az összetett
témájú és művészi invenciójú alkotások uralták a fesztiválon, így a Mohamed
Mou-lessehoul egykori algériai katona regényéből készült Kabul fecskéi,
melyet a szerző Yasmina Khadra álnéven írt. Mou-lessehoul még mindig szolgált,
amikor írói karrierje elindult, és a katonaság cenzorait megtévesztendő
választott a regény szerzőjének női álnevet – a felesége nevét. A
fundamentalizmus, a háború traumáit és a nők elnyomásának és a velük
szövetséget kötni vágyó férfiak történeteit megörökítő szerző tette
szimbolikus, a Kabul fecskéinek középpontjában az identitásuktól
megfosztott asszonyok és az őket megmenteni képtelen férfiak állnak, egy olyan
világban, ahol a nőknek nem tulajdonítanak érzelmeket. Mohsen és Zunaira
szerelmi története jóval a Twitter és az autót vezető szaúdi asszonyok előtt,
1998-ban, a tálib elnyomásban tengődő Kabulban játszódik. A Franciaországban
bestsellerré vált regény sötét alaptónusát, fojtogató atmoszféráját a
színésznőként is tevékenykedő Zabou Breitman és Eléa Gobbé-Mévellec (Ernest
és Célestine) rotoszkóp-látványvilágú akvarellanimációja gyönyörűen
megörökíti, a fojtogató történelmi kontextusba klasszikus melodrámát ültetve. A
Persepolis, a Teheráni tabuk és A kenyérkereső nyomdokain
járó film egyszerre villantja fel az az érzelmi és egzisztenciális sivataggá
alacsonyodott Kabul elnyomottságát és reményvesztettségét, és egy színesebb,
békésebb világba vetett hitet. A rákban haldokló asszony, Musarrat és börtönőr
férje, Atiq az idősebb generációt képviselik, akik előtt már nem lebeg
semmilyen remény, míg a fiatal Mohsen és Zunaira álmodozik egy szebb jövőről.
Kopár, lepusztult otthonaik viszonylagos nyugalmában ugyanolyan vitákat és
belső vívódásokat élnek át, ugyanúgy meghittségre sóvárognak, mint bármelyik
modern pár a világ más pontjain, történetüket mégis meghatározza és
beárnyékolja az őket körülvevő várost megnyomorító brutalitás. A film az
Anilogue-on a legjobb egészestés animáció díját nyerte.
Masaaki Yuasa (Kalandra fel!,
Mind Game) sokak által várt Hullámok hátán című misztikus,
felnőtteknek szóló animéjében az animációs technika és a látványvilág csak
jutalomfalat a bolondos fordulatok, az eszement poénok és a kalandjelenetek
mellé – a szívettépően naiv szerelmi történetről nem is beszélve. A 19 éves
szörfös lány, Hinako és az őt megmentő tűzoltó, Minato szerelmi története úgy
indul, mintha a Beverly Hills 90210 és a Baywatch pilot-fúzióját
látnánk, ám a különleges részletek hamar elárulják, hogy valami sokkal
bizarrabbra és punkabbra váltottunk jegyet, még ha a mainstream hullámaitól nem
is fogunk elevezni. Ahogyan Minato egyszerre precízen és érzékien csavarítja a
tojásrántottát és főzi a forró kávét a lánynak, már felsejlik a tökéletes
szerelmespárok balsorsa: Minato hamarosan a hullámok fogságába kerül, és csupán
szellemként maradhat a lány társa. Hinako megtörik, majd úgy dönt, mégsem
engedi el a fiút, inkább lesz egy felfújható delfinbe zárt szellem párja, mint
hogy lemondjon róla. A különös, tini-melodrámai elemeket extrémen kiforgató
történetben Minato ezek után csak akkor tud megjelenni, ha a lány közös
szerelmes dalukat énekli – a rendező egyik kézjegye a már-már önironikusan fülbemászó
soundtrack – , illetve, ha valamilyen folyékony közeg áll a rendelkezésére. Így
találkoznak egy fürdőkádban, hordozza Hinako a kulacsába zárva és hagyja egy
wc-kagylóban megjelenni az elengedhetetlen fiút. A film könnyed bevezetés a
harminc éve a pályán lévő Yuasa, a kortárs japán animáció egyik legizgalmasabb
alakja univerzumába, és még azok számára is tökéletes szórakozás, akik sosem
láttak még szerelmespárt bossa novára rovarrá változni, vagy A sárga
tengeralattjárót animévé alakulni.
Élő és rajzolt szereplők
A fesztivál közönségdíját a
katalán animátor, Salvador Simó nagyjátékfilmje, a Buñuel a teknősök
labirintusában nyerte el, mely egyszerre animált biopic és a szürrealizmus
rajongóinak szóló kuriózum, ugyanis Buñuel elhíresült Föld, kenyér nélkül
című szürrealista áldokumentumfilmjének forgatása idején játszódik. Simó
filmjének keretét a nagy port kavart Aranykor párizsi bemutatója, és a Föld,
kenyér nélkül premierje adja, a mozi sötétjében voyeurként megbúvó
rendezővel a középpontban. Az excentrikus, öntörvényű avantgárd filmest,
Buñuelt rajzfilmen viszontlátni igazi csemege a cinéphile-ek számára, és a
képzőművészettel és Dalival szorosan összefonódó alakját animációra vinni
önmagában önreflektív gesztus. Az azonban kérdéses, hogy a film tud-e többet
nyújtani egy pikáns filmtörténeti fejezet fantáziadús illusztrációjánál. Buñuel
rettenthetetlen, ellentmondást nem tűrő alakját és a Föld, kenyér nélkül
sokkoló keletkezési
körülményeit jól ismerjük, ahogyan a legendákból ismert az is, hogy a furcsa
ötletekkel, nyers humorral és különös perverziókkal megáldott rendező szívesen
parádézott apácaruhában, a bemutatókon pedig a filmjei megvédésére szánt
kavicsokkal a markában figyelte a közönséget. Ezeknél többet mintha maga Simó
sem derített volna ki, és művét szívesebben bízta inkább az erőltetett és kissé
száraz filmtörténeti hitelességre, mint az avantgárd fantázia szent szellemének
meglódulására, vagy akár a forgatókönyv alapjául szolgáló fekete-fehér Fermin
Solís-képregény, ha nem is Dali expresszív álomjeleneteinek ihlető erejére.
Anja Kofmel elsőfilmes alkotó a
cannes-i Kritikusok Hetén debütált alkotása, a Chris, a svájci című
animációs dokumentumfilm a délszláv háború közepén, 1992-ben játszódik, és
ősszel a Primanimán is láthatta már a hazai közönség. Chris-t, egy fiatal
svájci újságírót rejtélyes körülmények között holtan találják Horvátországban.
A férfi egy nemzetközi zsoldos csoport egyenruháját viselte, és Anja Kofmel
unokatestvére volt. A személyes hangvételű oknyomozó történetben talán a
kislány szemszöge a legmegkapóbb, számára egyszerre izgalmas és hátborzongató a
rejtélyes sztori, olyannyira, hogy egy visszatérő rémálom formájában kísérti,
felnőttként pedig az események felderítésére indul. Az animációs- és élőszereplős
jelenetek itt jóval összetettebben váltogatják egymást, mint a Buñuel a
teknősök labirintusában esetében, a különböző megjelenítési módok vegyítése,
a dokumentumok, cikkek, naplóbejegyzések révén maga a film is elkezd úgy
működni, mint egy valódi nyomozás. A munkának magyar vonatkozása is van Eduardo
Rózsa Flores révén, akiről merőben más képet közvetít Kofmel, mint Fekete
Ibolya a Chico című filmjében. A háború borzalmainak
megjelenítése itt is, mint ahogyan a Kabul fecskéiben, vagy éppen bárhol
másutt az animációs technika és a dokumentumfilm határvidékén, kockázatos
vállalkozás: az alkotók elsősorban az emlékezet és a fantázia működésmódjára, a
szubjektív élmények és a traumák, a fényképvalóság által megmutathatatlan
élmények megelevenítésére hívják fel vele a figyelmet.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 0 átlag: - |
![](buttons/bontas.gif) |
|