Metoo filmekMagyar #metoo filmekTestek a tilosbanGyenge Zsolt
Három tinifilmmel vették fel a magyar rendezők a #metoo fonalát: eltérő megközelítések, különböző érzékenységek és egy felfedezés. Nem véletlenül robbant ki a #metoo mozgalom napjainkban, a lassan
mindenhatóvá váló közösségi média korában: a privát és a nyilvános szféra
összemosódásának legmagasabb fokát megvalósító kommunikációs platform
működésmódjába szinte bele van kódolva a magánéleti gesztusokkal fertőzött
hivatalos viszonyok feltárásának lehetősége. Korábban egyszerűen nem létezett
olyan nagy elérést biztosító médium, amely ily módon tette volna lehetővé
hétköznapi emberek számára a nyilvános tanúvallomást, és ahol a személyes és a
közéleti beszéd ily megkülönböztethetetlenül fonódott volna egybe. A film
világának botrányaiból kinőtt közösségi médiás #metoo mozgalom még azokban a körökben is alapvetően megváltoztatta
a női egyenjogúsággal és az interperszonális hatalmi viszonyokkal kapcsolatos
gondolkodást és beszédmódot, ahol fogadtatása nem volt egyértelműen pozitív.
Így aztán a magyar filmben sem sokat kellett várni a témát taglaló művekre,
hiszen a #metoo hashtag alatt özönlő
rengeteg megszólalás kiapadhatatlan inspirációs forrást jelentett, valamint
teret biztosított a témának a közbeszédben. Jelen írás három közelmúltbéli
filmet vesz e szempontból górcső alá, amelyek azért is érdekesek így együtt,
mert az ilyen helyzetekben létező mindhárom nézőpontot megjelenítik: Schwechtje
Mihály Remélem legközelebb sikerül meghalnod :-) (2018) című filmje az
áldozat, Hartung Attila FOMO – Megosztod és uralkodsz (2019) című
munkája az elkövető, valamint Nagy Zoltán Szép csendben (2019) című
alkotása pedig a kívülálló megfigyelő perspektíváját teszi magáévá.
Áldozatok és
elkövetők
A három mű
közül kimagaslik a Szép csendben, ugyanis amellett, hogy kérdésfelvetése
árnyaltabb a többinél, olyan dramaturgiai és vizuális megoldásokat alkalmaz,
amelyek nem csak ábrázolják vagy illusztrálják, hanem a néző számára
közvetlenül megtapasztalhatóvá teszik a problémát. Nagy Zoltán a Claire Denis
filmekre jellemző ökonomikus, szűkszavú, kihagyásokkal operáló narratív
szerkezetet és plánozási stratégiát használ, aminek következtében egy-egy szituációba
kerülve előzetes információk nélkül kell megpróbálnunk tájékozódni. A francia
rendezőnő műveihez hasonlóan ellentmondásos helyzetben találjuk magunkat:
alapozó plánok és narrációk híján nagy koncentrációval kell arra a kevésre, a
hiányokkal teli képekre és párbeszédekre figyelnünk azért, hogy a nem
jelenlévőt, a nem láthatót meg tudjuk valahogy ragadni. Pontosan úgy, ahogy a
valóságban történik, amikor kívülről vagyunk kénytelenek nem egyértelmű
viszonyokat szemlélni, amely esetekben abban a kevés pillanatban, mikor jelen
lehetünk, a legapróbb rezdülések válnak a megismerés egyedüli eszközeivé. A nem
pusztán a száraz technikára, hanem meditatív és relaxációs gyakorlatokra is
építő sikeres csellótanár és zenekarvezető esete tanítványával azért különlegesen
megvilágító erejű ebből a szempontból, mert olyan műfajról, „tantárgyról” van
szó, amelyben a testtartás kijavítása, vagyis a fizikai kontaktus a tanítás
része. Egy kívülálló megfigyelő számára – mint amilyen a film főszereplője,
illetve mi magunk – pont egy ilyen helyzetben különösen nehéz megállapítani
tehát, hogy egy gesztus mikor lépi át azt a bizonyos láthatatlan határvonalat.
Mindehhez kapcsolódik, hogy az SZFE-n végzett rendező nyilatkozatai, miszerint
személyes tapasztalatból, a kívülről megfigyelt zaklatásból inspirálódott a
történet, más megvilágítást kapnak most, Gothár Péter zaklatási ügyének
nyilvánosságra kerülése után.
A három
rendező közül egyedüliként Filmalapos támogatás nélkül dolgozó Schwechtje
Mihály fókuszált hangsúlyosan az áldozat tapasztalatára, pontosabban az
eseményeket két szemszögből elmesélő történetnek egyik fele a zaklatásokat
elszenvedő Eszter perspektíváját mutatja be, a másik pedig az egyik zaklatóét.
A film ugyan csak az egyik elkövetőt emeli ki ily módon, ám a történet igazi
tanulsága, hogy a rendkívül szép, ám kortársainál visszahúzódóbb középiskolás
lány az elfogadott zaklatás világában él. A főhőst a manipuláló és fotókat
végül közzétevő osztálytárson kívül a meggondolatlanul félreérthető, bizalmas
gesztusokat tévő jófej tanár és a kamaszkor szexuális túlfűtöttségében magukat
produkáló nagyfiúk is bántalmazzák, és a közösség valahogy mindig az erőt
mutató zaklatót emeli fel. A RLSM azért különösen értékes film, mert
azáltal, hogy jelzi, maga Eszter sem védi meg a többi fiú által folyamatosan
megalázott kissrácot, egyértelművé teszi, hogy akaratlanul azok is részei és
fenntartói a zaklatás kultúrájának, akik később áldozataivá válnak.
Hartung
Attila ezzel szemben nem az áldozat, hanem kizárólag az elkövető szenvedését
próbálja megérteni, arra kíváncsi, hogy miképpen sodródik egy alapvetően jó
szándékú fiú olyan helyzetbe, hogy elveitől és habitusától idegen dolgot
cselekedjen. A FOMO – vitatható, és a kritikai recepcióban vitatott –
állítása, hogy itt a valódi áldozat maga az elkövető, akit környezete és az ott
elvárt viselkedés visz tévútra. Bár a film dramaturgiája, az ahogyan a
lelkiismeret-furdalástól gyötrődő fiút követve mentegeti főhősét, helyenként
valóban bicskanyitogató, ugyanakkor felhívja a figyelmet arra, hogy az egyén
viselkedését nem csak személyisége határozza meg, hanem legalább akkora
hatással van rá annak a szűkebb és tágabb közösségnek a normarendszere,
amelyhez tartozik vagy tartozni szeretne. Végeredményben mi más lehet az egész #metoo mozgalom értelme, ha nem az, hogy
a társadalom értékrendjét oly irányban változtassa meg, hogy a szexuális
bántalmazás minden formája minél többek számára váljon elfogadhatatlanná? A FOMO
alkotói azonban azzal követnek el hibát, hogy a társadalom szerepének
hangsúlyozása a filmben az egyéni felelősség elkenésével jár együtt – ezen az
alapon minden bűncselekmény alól felmenthetnénk a nehéz gyerekkorú bűnözőket.
Az igazán lesújtó végül az, hogy az elkövető büntetlenül maradása után a
szégyentől elszökő áldozat hazatértekor apjától csak együtt érző hallgatást
kap, azt sugallva, hogy ugyan érti és mélyen átérzi lánya szenvedését, de ebben
a kegyetlen világban ezt időnként nekünk, alávetetteknek (nőknek, szegényeknek,
gyengéknek stb.) el kell viselnünk. És ez az, amitől a film – még ha valaki a
magyar valóság hiteles ábrázolásaként értelmezi is – a társadalmi csoportok
egyenjogúságáért és a szexuális bántalmazás ellen folytatott küzdelem
szemszögéből ellentmondásosnak tekinthető.
Hatalom és
kiszolgáltatottság
A #metoo mozgalomban felszínre került
vallomások rendkívüli sokszínűsége és helyenként megdöbbentő botrányossága
hajlamos elfeledtetni, hogy a szexuális zaklatás középpontjában nem más áll,
mint a (gyakran intézményesült) hatalom. A felek közti hierarchikus viszony
teszi ugyanis sokkal nehezebbé a zaklatott személy ellenállását abban a korai
szakaszban, amikor a konkrét zaklatás talán még elkerülhető lenne. A három film
közül egyedül a Szép csendben teszi ezt esszenciális problémává, hiszen
a nagy tiszteletű, sikeres és természetesen jóval idősebb tanárral szemben a
kamaszlány nem csak testileg és érzelmileg, de intellektuálisan, szakmailag és
közösségi pozíciójában is védtelen. A RLSM első felében felveti ugyan a
jóképű tanár felelősségét, de a fordulat után a film narratívájában teljesen
felmentődik, és az elkövető bélyeg átkerül az osztálytársra. Pedig a
felelősségből még akkor is bőven jut a tanárra, aki a külföldre költözés
tudatában nagyvonalúan megenged magának egy félreérthető simogatást és néhány
bizalmas tekintetet a házibulin, ha büntetőjogi értelemben zaklatást nem követ
el. A #metoo jelenség legfőbb
tanulsága ugyanis nem pusztán a bántalmazás elfogadhatatlanságára, hanem a
hierarchikus viszonyok kihasználásának tilalmára vonatkozik.
A sokáig
elnyomó rendszerekben élő társadalmak sajátossága a közintézményekbe, a
törvényekbe és azok hivatalok általi betartásába vetett bizalom hiánya, így egy
magyar filmben kifejezetten kelet-európai sajátosságnak tűnik az, ahogyan az
érintettek – nem csak az elkövetők, hanem a sértettek vagy azok hozzátartozói
is – megpróbálják eltussolni az ügyeket. A RLSM bugyirángató fiúját apja
este elviszi bocsánatkérésre a családhoz, a Szép csendben zaklatott
kamaszlányának ügyét annak anyja hajlandó az igazgatóval elintézni, és a FOMO
történelemtanára is elfogadja a döntést, hogy házon belül, csendben oldják
meg az ügyet. Így válik a rendszer épp a belé vetett bizalom hiánya révén
feddhetetlenné és megváltozhatatlanná: a szexuális bántalmazással járó szégyen
miatt eleve nagyon alacsony az ilyen ügyek nyilvánosságra kerülésének aránya,
ott pedig, ahol nem is bíznak a tisztességes eljárásban, még kevesebbről fogunk
tudni. Így aztán a hatalom még arra sincs rákényszerítve, hogy legalább a
nyilvánosság kedvéért változtasson gyakorlatán, vagy olyan eljárásokat vezessen
be, amelyek megnehezítik a kihágások előfordulását.
Internet-falu
Az
elektronikus média nagy gondolkodója, Marshall McLuhan jósolta azt, hogy egy
nagy, globális falu leszünk – de a nagy lelkesedésben azt elfelejtettük
hozzágondolni, hogy a falu sok szempontból rettenetes hely, ahol a viselkedési
normát a könyörtelen közvélemény, a rosszindulatú pletykák határozzák meg, ami
bizalmatlan a kívülállók felé, és ahol a világ történéseit a pap, a helyi
értelmiség és a kocsma legnagyobb szájú törzsvendégei értelmezik. Ahol mindenki
mindenkit ismer, ott az egyénieskedésnek, a kívülállásnak és a másságnak nem
sok terep marad, valamint a rendszer és annak fenntarthatósága mindig előbbre
való lesz az individuumnál és sérelmeinél.
Az
internettel és főleg a közösségi médiával valójában nem egy globális falu jött
létre, hanem egymástól elzárkózott kis tanyák, amelyek mind a saját
szabályrendszerük és kódjaik szerint kommunikálnak. A mindhárom filmben
központi szerepet játszó tinik szempontjából az internet abban az értelemben nem
jelent változást korábbi korszakokhoz képest, hogy a szégyenérzet és a
megsemmisülés, ami egyik helyen öngyilkossági kísérlethez, másutt pedig
szökéshez vezet, nem a „nagyvilághoz”, hanem a saját kis közösséghez
kapcsolódik. A közösségi média annyit torzít ezen a felálláson, hogy azokat a
botrányokat, amelyek korábban talán egy osztály körében maradtak volna, a nagy
nyilvánosság aurájával ruházza fel: a közösségi oldalakat olyanok használják
befogadóként és tartalomgenerálóként, akik egyik szerepre sincsenek
felkészítve. Így aztán a közösségi médiában (is) megalázottak nem érezhetik
azt, mint korábban, hogy ha másként nem, a szűkebb közösségből való kilépéssel
(mondjuk hasonló esetekben iskolaváltással) meg tudnának szabadulni a szégyenfolttól.
*
Egyértelműen
fontos, hogy a szexuális bántalmazás feldolgozása a magyar filmben is
elkezdődött, ugyanakkor tünetértékű, hogy mindhárom most elemzett mű fiatal,
elsőfilmes alkotó munkája. Úgy tűnik, az idősebb generáció (egyelőre) nem vevő
ezekre a problémákra, ami természetesen azt is meghatározza, hogy ezek a filmek
mind a tizenévesek körében játszódnak, hiszen a fiatal rendezők számára ez
jelent egy már lezártnak tekinthető, tehát valamelyes rálátást biztosító
életszakaszt. Ugyanakkor ezzel együtt jár(hat) az is, hogy a probléma a
köztudatban bezárul a „felelőtlen kamaszok” univerzumába – de erről nyilván az
elkészült filmek és rendezőik tehetnek a legkevésbé. A három alkotás legnagyobb
hozadéka a magyar film számára Nagy Zoltán felfedezése, aki olyan érett és komplex
filmnyelvi érzékenységgel fogalmaz a vásznon, ami túlmutat a már elkészült
munkán, és további kivételes filmek lehetőségét villantja fel.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 0 átlag: - |
![](buttons/bontas.gif) |
|